34 



Celkem tudíž známo z korycanských vrstev 68 druhů mechovek, z nichž 48 přichází v hlíně 

 kaňkovské a 37 druhů nalezeno bylo také na jiných nalezištích. Pod Kankem nalezeno nebylo 20 

 druhů z jiných nalezišť korycanských známých, za to ale čítá hlína tato 31 druhů jí vlastních 

 a nikde jinde dosud nenalezených, po případě z jiného naleziště dosud neuvedených. 



Všeobecné závěry o vývoji mechovek dosud nelze si utvořiti na základě nynějšího našeho 

 vědění. Známe sice množství tvarů z rozličných vrstev, důkladně a přesně popsaných, avšak spojení 

 nějakého mezi nimi marně dosud snažíme se vypátrati. Jisto jest jen, že kruhoústé mechovky jsou 

 původním typem, jehož nej větší rozvoj spadá do útvarů starších, kdežto oružnaté mechovky počí- 

 nají se vyskytovati teprve ve zpodním křídovém útvaru, jsou zde ještě nepatrným počtem zastou- 

 peny a dostupují teprve v nejsvrchnější křídě stejného s mechovkami kruhoústými rozšíření. 

 S poměrem tím souhlasí i počet zástupců obou hlavních oddělení v naší křídě, jak zřejmě vysvítá 

 ze seznamy prof. Novákem uvedeného, tak i ze seznamu druhů z hlíny kaňkovské. Prof. Novák 

 popsal z českého křídového útvaru r. 1877 celkem 44 druhy mechovek, z nichž připadá na kruho- 

 ústé 28 druhů, na oružnaté pak jen 16 druhů. Z 48, z hlíny kaňkovské popsaných druhů, je 30 

 kruhoústých a 18 oružnatých. 



Nejjednodušším tvarem jest rod Stomatopora, jehož některé druhy sestávají z nečetných, 

 na cizí předměty přirostlých buněk k sobě seřaděných. Prastarý typ tento můžeme proto se vší 

 pravděpodobností za původní považovati, ač třeba tu připomenouti jednak, že podivným způsobem 

 dosud v mořích žije, jednak že vedle něho vyskytují se již v uloženinách prastarých tvary velice 

 složité (Fenestella, Archimedes a j.). 



Přece však možno snad počíti porovnaní vzorem tím, ve kterém jednoduché rourovité 

 buňky na cizích předmětech přirostlé, do řad se kladou. Jsou-li nyní buňky v řadách jednotlivých 

 aneb v několika rovnoběžných, tvoří-li včjířovité aneb terčovité desky aneb i povlaky (Diastopora), 

 to považovati můžeme za výsledky změn poměrně nepatrných. 



V důsledcích závažnější jest však proměna, povstavší tím, že trs původně plíživý, přirostlý 

 se vzpřímil a do výše rostl. Myslíme-li si rod Stomatopora takto změněný, nabýváme vzoru, který 

 podává čeleď Entalophoridae. Zde jsou buňky na trsu volném buď nepravidelně aneb jen zdánlivě 

 pravidelně seskupeny (Entalophora) (< aneb řadí se pravidlem k sobě tak, že ústí jejich jsou v čarách 

 vodorovných, kruhovitých (Spiropora) aneb i jinak točených. Růst vzoru, který poskytuje čeleď 

 Entalophoridae jest konečný terminální, a v pojednání tomto učiněn byl pokus zákony vzrůstu 

 toho vyšetřiti. 



Není-li však z příčin jakýchkoli, nyní nám ovšem neznámých, vzrůst konečný, nýbrž smě- 

 řuje-li spíše do šíře, povstává rod Discosparsa, který velice úzce s rodem Entalophora souvisí, ač 

 dosud mylně kladen byl pro nahodilou vnější podobu svou, která nejzřejměji vyniká při pohledu 

 shora, ku rodu Diastopora. 



Mezi těmito zde vytčenými rody a pak jich příbuznými jeví se tudíž spojení dosti zřejmě. 

 K nim řadí se dalšími změnami povstalé typy jiné, tak jsou-li rourovité buňky ve svazky dohro- 

 mady seskupeny, vyplývají rody Filifascigera. Fasciculipora a jiné, rozdčlují-li se stěny buněk 

 v podružné buničky menší, resultuje rod Heteropora, staví-li se dvě vrstvy takových buněk k sobě, 

 rod Ditaxia atd. 



Tyto dosud jmenované rody i se svými příbuznými, které zde uváděti nemíníme, omezujíce 

 se zúmyslně na tvary vyskytující se v našem křidovém útvaru, mají dosud původní tvar buněk 

 rourovitý. 



