i 



Konečně co se týče geologického výskytu, tu jsem zjistil ohledáním naleziště, že všechny 

 exempláře pocházejí z D — d^, z lože železné rudy, jež se tu před mnoha lety v dolu »Veronika« 

 dobývala; tudíž dlužno opraviti dosavadní údaj, jako by pocházel tento druh z železných rud v pásmu 

 D — d x se vyskytujících. Lippóld taktéž cituje (ovšem pod jiným jménem) tento druh z dotýčné 

 krajiny. 



Monotrypa Nováki Barr. sp. manuser. 

 Tab. t. str. 7—18. 



Polyparium tvoří kruhovité nízké desky, v průměru 5 — 45 w, které na okrajích jsou velmi 

 tenké a směrem ke středu ponenáhlu se stlušťují až na tlouštku 2 mm. Plocha, kterou považuji za 

 spodní, jest obyčejně slabě konkavní, zřídka úplně rovná; druhá strana jest pak mírně vypuklá. 



Na svrchní straně nalézají se obyčejně 3 vysoké, úzké lištny, které mezi sebou svírají úhel 120° 

 a svými rozšířenými spodinami se ve středu polyporia stýkají (viz obr. 10. na tabulce); výška těchto 

 lišten obnáší u dospělých exemplářů až IV2 cm. Většina exemplářů jeví 3 lištny, některé exempláře 

 však jeví odchylky v tom směru, že počet lišten těch jest buď menší nebo větší. 2 exempláře 

 chované v musejní sbírce jeví pouze 2 lištny, jež jsou k sobě postaveny v úhlu asi 150 — 160°, 

 a splývají spolu tvoříce jakýsi poloobloukovitě zahnutý hřeben. (Viz obr. 9. na tabulce.) Nezdá se, 

 že by to snad bylo mladší stadium vzrůstu polyparia, antož se jeví tento zjev také na jednom do- 

 spělém exempláři, jehož průměr jest větší, nežli průměr několika jiných, nesoucích 3 lištny. Mimo 

 to jsou též exempláře, které mají 4 lištny, jež se v pravém úhlu uprostřed polyparia křižují (viz 

 obr. 12. na tabulce). Jiný exemplář se 4 lištnami jeví zas tu zvláštnost, že 2 a 2 lištny se nestýkají 

 přímo a po celém svém rozsahu, nýbrž pouze jejich rozšířené base se stýkají, a dvě a dvě jsou 

 spojeny s sebou pomocí jiné krátké silné lištny. (Viz obr. 11. na tabulce.) Lištny u všech exemplářů 

 směrem vzhůru se stenčují, tak že nejsvrchnější kraje jich jsou jak papír tenké, podobně jako 

 postranní okraje celého polyparia. Spodní strana polyparia, jakož i otisky její (obr. č. 7, 8, 15, 16 

 na tabuli) jeví soustředné přirůstací vrásky; při silnějším zvětšení povrchu spodku patrny jsou, právě 

 jako na výbruse, protáhlé nepravidelně 4 — óboké, střídavě uložené hydrothéky, ku středu polyparia 

 směřující. (Obr. 17., 18. na tab.) Svrchní strana polyparia jeví drobné, četné, kruhovité neb mnoho- 

 boké, mělké jamky, otvory to pro polypidy. 



Co se týče vnitřní struktury mikroskopické, tu sestává polyparium z jemných, tenkostěnných, 

 hustě nakupených, hranolovitých, rourkovitých sklípků, které se rozmnožují postranním pučením. Dna 

 u sklípků jsou nezřetelná. Spojovacích otvorů a hvězdovitých lamell jsem nemohl dosud pozorovati 

 na několika výbrusech, jež mi bylo lze z nečetného materiálu poříditi. Celková struktura jeví velkou 

 příbuznost k Monticuliporám, jez se řadí v nejnovější době za příkladem Nicholsonovým jako zvláštní 

 skupina ke korálům desknatým, kdežto až do nedávná se tyto formy všeobecně řadily k mechovkám. 1 ) 



Rod Monliculipora byl v poslední době rozložen ve více podrodů, na základě mikroskopické 

 struktury. Dle této náležela by tato právě popsaná forma asi do podrodu Monotrypa Nich. Barrande 

 na etiquetách označil ji jako Polyteichus Novaki. — 



x ) Z počátku jsem rovněž považoval tuto zkamenělinu za mechovku, jsa téhož mínění, jaké je obsaženo v Zittelovč rukojeti 

 palaeontologie str. 614, kde Monticuliporitidae a Chaetetidae, s jinými podobnými zkamenělinami jako incertae sedis jsou řáděny 

 k mechovkám; a v tomto domění dal jsem tuto věc s ostatními novými zkamenělinami vyobraziti spolu na této tabuli. Později 

 jsem se rozhodl pro novější názor, dle něhož Monticuliporidae se řadí ke korálům, a jen z ohledu na uveřejnění hotové již tabule, 

 rozhodl jsem se popsati také tuto věc, a tím tedy, ač nerad, předbíhati zpracování českých silurských korálů, jež připravuje pro 

 VIII. díl Barrandova díla p. prof. Dr. F. Počta 



