i 



Der har været en Tid, hvor den i hele sit Lob har huset den samme Aafauna, der 

 endnu den Dag i Dag karakteriserer de jydske Aaer, og hvoraf frasprængte Rester stadig 

 er paaviselige i Aaens øverste Del: en Tid, hvor Øresundets Dyreliv er trængt op igen- 

 nem Aaen, hvor Aalen vandre de ind i Furesø, hvor Helt og Smelt gik ud og ind, hvor 

 Flokke af Mysider trængte op gennem Aaen, og hvor Bundfaunaen som visse Amphi- 

 poder (Pallasiella quadrispinosa, Pontoporeia affinis) langsomt har arbejdet sig op til 

 Søerne. Den Indvandring er for længst forbi. I Decennier i hvert Fald har det været 

 en Umulighed for nogenscmhelst Skabning at forcere Vejen fra Havet op til Søerne. 



Men den ene af disse, Furesø, rummer i sin Fauna endnu Rester af hine fjærne 

 Tider; Helten er forlængst uddød, men den er fundet fossil i de nære Allerødlag. For 

 Aalen er der stængt; den bliver nu til Dags trillet paa Vogne ind i Soen. Smelten lever 

 der vel, men kun i en kummerlig Race; meget tyder paa, at dens Dage i Soen snart er 

 talte. Endnu trækker Mysiderne, Efterkommerne af Ishavenes Mysider, som Flokke 

 langs dens dybeste Sobund, i hvis bløde Mudder ovennævnte Amphipoder stadig lever. 

 Disse Krebsdyr, der hos os aldrig er fundet udenfor Furesø, er levende Minder om hine 

 fjærne Tider, da Mølleaaen var en brusende Strom, hvis friske, klare Vover banede sig 

 Vej gennem lyng- og skovklædte Bakker. 



Mølleaaens Liv var en evig Kamp. Kampen har været haardere for den end for 

 de fleste danske Aaer. I længst forsvunden Tid tvang rimeligvis Isen den ved Udløbet 

 af Lyngby Sø til at forandre sin Hovedretning fra stik Ost til stik Nord. Den har stridt 

 haardt for at faa sin Flodseng bragt i Orden; men under Arbejdet hermed blev den en 

 af de Faktorer, der stærkest bidrog til i Egnen om Ørholm at skabe en af de skønneste 

 og ejendommeligste Pletter i nordsjællandsk, maaske i dansk Natur. Da Lejet først 

 en Gang var dannet, kom en lang, rolig Tid. I Sekel paa Sekel sleb den sin Flodseng 

 ud gennem Bakkerne og sænkede den stadig dybere og dybere ned mellem disse. Saa 

 indtraf det Tidspunkt, da Mennesket for nogle Aarhundreder siden tog den i sin Tjene- 

 ste. Nu sliber den Knive og Sakse; den hjælper til ved Tojfarvning, Gardinvævning, 

 Uldtæppevask og Papirfabrikation. Den er forlængst bastet og bunden, men dens sorte 

 Vande, den underlig døde Floddal fortæller den gamle Historie om og om igen. Hi- 

 storien om, at intet erhverves for intet, og at alt, hvad der for os Mennesker i ØjebHkket 

 staar som Vinding og Indtægt, for eller senere ogsaa faar sin Konto paa Tabslisten, en 

 Sandhed som kun sjælden staar levende for den, i hvis Lod det falder at gribe omfor- 

 mende ind i et ejendommeligt Landskabs Naturforhold. 



Thi død er Floddalen nu nedenfor Lyngby, saa død som den maa blive, naar Van- 

 det selv er dødt, naar det ingen Organismer huser, og naar Vandfuglene i det store og hele 

 mangler. Industrielt blev Aaen udnyttet; den har bidraget sit til at nære flere Munde 

 end vistnok de fleste andre danske Aaer. Men nægtes kan det næppe, at dette kun op- 

 naaedes ved at ødelægge et Stykke Natur, der i Hovedstadens umiddelbare Nærhed 

 ogsaa paa anden Vis kunde have faaet Betydning for de mange. 



Endnu holder — mærkelig nok — Isfuglen til i Aaens øvre Løb, og Vandstæren 

 besøger hvert Aar dens Bredder. 



