23 



Vinterhalvaaret soin et Overtræk beklæder Stenene, de paa dem voksende Alger saml 

 Resterne af Phrayiniles og Scirpus, der staar under Vandet. Den allerstørste Del af 

 hele dette Materiale raadner bort inde ved Bredden, skylles for en Tid op i Dynger, men 

 føres atter ud og forsvinder. Tilbage bliver kun Kalkpartiklerne, iblandet Diatomé- 

 skallerne. De ligger som ct overordentligt tyndt, fint Lag over Sandfladerne; det er 

 dette Lag, der i Stormvejr hæves af Bølgerne og farver Vandet i Litoralregionen hvid- 

 graat. Naar en Storm rejser sig, angiver den Linie, der skiller Litoralregioncns hvidgraa 

 Vand fra den pelagiske Regions, den Dybde, hvortil Bølgerne gaar ned. Ved Julestormen 

 1900, da Vindstyrken var 33 m i Sek., fulgte denne Linie ud for Frederiksdalkysten 

 (iagttaget fra et Punkt paa Sydkysten) paa det nærmeste 6 Meter Kurven. Naar Stormen 

 vedbliver, føres lidt efter lidt Slammet ud over hele Søen, hvis samlede Vandmasser 

 da antager en hvidgraa Farve. 



Med Hensyn til Vandets Kalkholdiglied, Mængden af Kalk i Sobunden, Kalkens 

 Oprindelse o. s. v. henvises til ældre Arbejder (W-L. 1900, Bronsted og W-L. 1912). 



Det er en ret vanskelig Sag at give en blot nogenlunde korrekt Fremstilling af 

 Furesøens bathymetriske Forhold. Bunden frembyder betydelige Ujævnheder; et nøje 

 Studium af Kortet vil hjælpe mere end en hvilkensomhelst Beskrivelse. 



Kortet viser først og fremmest, at den store Bugt, Storekalven, der paa det nær- 

 meste udgør 1/5 af hele Søen, er overordentlig lav, højst kun ca. 4 m; den mindre Bugt, 

 Lillekalven, har omtrent samme Dybde. 



Søen er dernæst karakteriseret ved, at der næsten i dens Midte findes to Banker, 

 der fra en Dybde af ca. 25 m hæver sig op til ca. 4 m under Vandspejlet. Sænkedes 

 Søens Vandspejl kun lidt over 4 m, vilde man midt i Søen altsaa have to Smaaøer. Som 

 Kortet viser, er disse Bankers Sider overmaade stejle; de er ikke, som man kunde tro. 

 Dele af en Højderyg, men ligger ganske isolerede lidt syd for Søens dybeste Parti. 



Syd og sydost for disse Banker frembyder Søbunden i det store og hele kun Bil- 

 ledet af en jævnt skraanende Slette. Kurverne løber ikke ind i hinanden, men gaar over 

 store Strækninger næsten parallele. Slettens sydlige og ostnordostlige Sider har hist 

 og her ret stejle Sider, men ned mod Søens sydostlige Hjørne ud for Virum og Frede- 

 riksdal er Vandet overmaade grundt. 6 Meter Kurven ligger her ca. 600 m fra Land, 

 en ejendommelig Modsætning til Soens nordlige Del, hvor 32 Meter Kurven kun ligger 

 ca. 300 m fra Land. 



Forholdene er i den nordlige Del i det iicle langt mere forviklede. Kysternes Fald 

 ned imod Dybet er overalt langt mere stejl. Paa sine Steder gaar 24 Meter Kurven kun 

 i en Afstand af ca. 200 m fra Kysten. Af Kortet ses, at Kurverne særlig langs Nord- 

 siden er slynget ind mellem hverandre. Nogle Steder skyder Kysten Landtanger ud, 

 paa andre gaar Dybder paa 20 m ind til kun 100 m fra Land. Mellem Bankerne og Stavns- 

 holt ligger Søens dybeste Parti, en langstrakt, rendeformet Fordybning, bredest over 

 mod Næsseslottet og smallest over mod Nørreskov. 



Rundt om Bankerne gaar paa den vestlige Side en Del af Dybet sydom Bankerne, 

 og her findes et af Søens dybeste Punkter 32 m. Soens største Dyb 36 m ligger omtrent 



