24 



midt i Søen, noget Nord for Bankerne og paa Hojde med Luknam. I Sammenligning 

 med saa mange andre Soer er Dybet jo meget ringe. Det er dog vistnok Landets dybeste 

 Punkt. Naar man betænker, at alle tilgrænsende Have, Bælthavet med Øresund 

 og Østersoen til Falsterbo-Darsserort, bortset fra enkelte smalle Render er lavere, 

 ja endog som Regel betydelig lavere, maa man egentlig snarere undres over, at en af 

 vore Søer kan opvise saa stort et Dyb. 



At gaa nærmere ind paa de enkelte Kurvers Forlob anser jeg ikke for formaals- 

 tjenligt. Paa Sobunden optræder kun tre Fænomener, som fortjener lidt nærmere Om- 

 tale; det ene er Skalbæltet og Skalbankerne, der findes langs Kysten, det andet er Soens 

 Stenaflejringer, det tredie Brunjærnstensaflejringerne. Hertil bør knytte sig nogle Be- 

 mærkninger om Bundens Beskaffenlied udenfor ca. 20 Meter Kurven. 



Skalbæltet og Skalbankerne. Om disse Dannelser, der paavistes i Furesø 1900 

 — 1901, er der i Tidens Lob fremsat forskellige Anskuelser. Det godtgjordes 1901, at 

 Furesoens Molluskskaller ganske overvejende opsamledes i et Bælte paa 8 — 11 m Vand. 

 Udenfor dette Bælte, særlig udenfor 15 m, var Antallet af Skaller meget ringe; paa 20 — 

 30 m bragte Skraben kun enkelte Eksemplarer op (W-L. 1901 p. 66). Indad mod 

 Land var Forholdet til forskellige Tider af Aaret paa forskellige Lokaliteter i hoj 

 Grad vekslende. Til Forstaaelsen af Skalbæltets Genese gaves følgende Forklaring. Ud- 

 adtil opstaar Grænsen ganske naturlig derved, at Bæltet, bortset fra Pisidierne, danner 

 Ydergrænsen for alt Molluskliv i Søerne. Indadtil opstaar Grænsen, fordi Skallerne 

 indenfor ca. 7 m angribes mekanisk af Bølgeslaget og kemisk af Planterne. De pulveri- 

 seres og korroderes; Forholdene er her inde altfor urolige, til at der kan finde større 

 Skalaflejringer Sted. 



Ud fra den Kendsgerning, at man i Skalbæltet aldeles overvejende kun finder Skaller 

 af de Mollusker, der enten lever i det eller ved Bæltets Grænser (Unio, Anodonln, Val- 

 vata piscinalis antiqua og BWujnia, men kun i meget ringere Grad af Lungcsncgle), slut- 

 tede jeg mig til, at Bæltet ganske overvejende o])bygges af de Mollusker, der lever ude 

 i det. Det store Misforhold, der fandtes mellem de uhyre Masser af Skaller og de meget 

 faa, levende Dyr lod sig naturlig forklare saaledes, at Skallerne i Tidens Løb aflejredes 

 i det bløde, konserverende Dynd. Der henvistes til, at Skallerne øjensynlig var meget 

 gamle, ofte kridtagtige, bløde. Man havde i Skalbæltet med Aflejringer at gøre, hvis 

 Vækst langsomt var blevet oget over meget lange Tidsrum. Da det nu viste sig, at der 

 i Søbunden, netop hvor Skalbæltet laa, ofte fandtes Banker, tilskreves disse Molluskernes 

 opbyggende Virksomhed; de blev i saa Henseende for Ferskvandets Vedkommende sam- 

 menlignet med Koraldyrenes i Havet. At Skalbæltet i det store og hele skulde være 

 opstaaet ved Transport af Materiale indefra udefter, ausaa jeg for usandsynligt, særlig 

 fordi vi formentlig ikke kender til Faktorer, der paa den ene Side skulde være i Stand 

 til at aflejre Materialet saa langt ud og paa den anden Side heller ikke længere o: 

 ikke ud over ca. lim. Da jeg senere fandt Skalbæltet og Skalbanker i andre danske 

 Søer, sluttede jeg, at vi her havde at gøre med Fænomener, der hos os ganske nod- 

 vendig maatte dannes i Soer af Middeldyb, hvis Kyster ikke skraaner for stærkt, og 

 som har stærkt kalkholdigt Vand. 



Samtidig og senere har andre beskæftiget sig med disse Dannelser (A. C. Johansen, 



