27 



linger, hvortil I lovcdinasseii af Siiall)a'lk'ts Skaller i dru ydersle Zone horer, anser jeg 

 for ganske usandsynligt. 



Den eneste Faktor, der i vore Soer virkelig er i Stand til at bidrage til Transport 

 af Skaller udefter, er Isen. Naar den i det tidlige Foraar skrues op paa Vindkysten 

 og i meterhøje Masser tager Bund ude paa over 1 m Vand, oproder den Runden, skraber 

 Muslingerne ud af denne, transporterer en Del af Materialet ind paa Kyslen, hvor Dyrene 

 opkastes, men klemmer en anden Del fast paa sin Underside. Ligger Isen længe nok, 

 dør Muslingerne, Skallerne klapper sig op, og naar Isen gaar bort, ligger Bredden til 

 ud paa 1 m Vand dækket af Tusinder af fladt udbredte Muslingskaller. Største Parten 

 af disse Skaller naar sikkert Land og aflejres ved Foden af P/iz-af/miVes-Strandvoldene, 

 hvor de pulveriseres. Regelmæssige Iagttagelser ved Esromsoens Kyst har beUert mig 

 om, at en Del, men langt den mindste Del, af dette lette Materiale senere hen af drivende, 

 vuggende Is virkelig fores udad, men den aldeles overvejende Del af Skaller havner 

 jiaa Land, hvor de hele Sommeren igennem blegede af Solen liggiT i SI ramlvdldene. 



Som Resultat af alt, hvad vi i Ojeblikket med nogenlunde Saiidsyidiglud kan sige 

 om Transport af Skaller i vore Indsoer, kommer vi til folgende. Der linder vel en be- 

 tydelig regelmæssig Transjjort af Skaller Sted, ofte langt ud over det Sted, hvor Dyrene 

 lever, men denne Transport foregaar 'som alt angivet p. 70) udefra indefter. 



De transporterende Midler er Bolger og Is. 



Transporlen indefra udefter er af langt mindre Betydning, den har altid Tilfældig- 

 hedernes Præg. Den eneste Faktor, der i vore Søer kan faa nogen Betydning, er Isen. 

 Transporten udefter er ganske ude af Stand til at forklare Skalbæltets Oprindelse, 

 dels at det stopper ved ca. 15 m, dels at det sammensættes af de Skaller af Mollusker, 

 der lever i det og nærmere ved det. 



Ud fra sine Iagttagelser vedrorende Skalailejringerne i Havet, for hvilke -Mlej- 

 ringer jeg meget snarere kan tænke mig, at Johanskn's Anskuelser har Gyldighed, har 

 han ogsaa sogt at hævde, at de endvidere skulde kunne gælde for Ferskvandets Ved- 

 kommende. Idet jeg bestrider den Opfattelse, at Naturen i Ojeblikket i vore Soer raader 

 over Kræfter, der kan fore Skallerne fra Liloralzonens inderste Del udefter og aldeles 

 overvejende aflejre dem indenfor 1.5 m, maa der søges andre Forklaringer for at forstaa 

 det af .JoH.\NSEN nærmere fremdragne Fænomen, at Unio- og .l/io(/on/«-Skallerne oj)- 

 bygger Skalbæltet betydelig udenfor den Zone, hvori Dyrene lever. 



Allerede i 1901 blev der gjort opmærksom paa, at Skallerne som ovenfor nævnt 

 i Skalbæltet ofte var af en ejendommelig blød, kridtagtig Beskaffenhed og ojensynlig 

 meget gamle. Senere hen har jeg bl. a. i Hedehusenes Teglværksgrave haft Lejlighed 

 til at se Anodonterne, saaledes som de sidder der i de Lerlag, der dannede sig samtidig 

 med, at Salix polaris og Belula nana bundfældede deres Blade i Indsøleret. Mere hen- 

 faldende er de ganske vist, men man kan ogsaa i Skalbæltet faa Skaller op, der ikke i 

 Blodhed giver disse gamle Skaller særdeles meget efter. Der kan i denne Sammenhæng 

 gøres opmærksom paa, at Ekman i Vattern (1915 p. 199) i en Dybde af kun ca. 75 m, 

 altsaa ikke mere end dobbelt saa dybt som Furesøens Maksimaldybde, mener med Skra- 

 ben at have optaget selve Glaciallerels Overflade. Vi kender intet til Tykkelsen af de Lag, 

 der aarlig bundfælder sig i Furesö, ikke heller kender vi noget til de Faktorer, der i vore 

 Dage skulde virke i synderlig højere Grad destruerende end i hine svundne. Selvfølgelig 



4* 



