28 



mener jeg ikke, at de med Skraben paa 15 m optagne Muslingskaller skulde hidrore 

 fra Istiden, men de kan efter mit Skon godt være adskillige Aarlunuhx'dcr gamle. Og 

 det er formentlig alt, hvad vi beliover for at forstaa Skalallejringernes Tilstedeværelse 

 udenfor de levende Molluskers Bælte. 



Man maa nemlig erindre, at Mollusklivet, hvis Vandstanden i tidligere Tid har 

 været lavere, rimeligvis er gaaet længere ud end nu. Nu er det en Kendsgerning, at Sø- 

 ernes Vandstand paa Grund af Menneskets Indgriben holdes over det normale Niveau, 

 et Forhold, som er Historikerne velkendt. 



Naar de første Sluser anlagdes i Molleaaen, og Furesoens Vand derved opstem- 

 medes, vides ikke, men det drejer sig sikkert om Aarhundreder. Der er ikke noget usand- 

 synligt i at antage, at Sluserne gaar tilbage i hvert Fald til Valdemarernes Tid. Der er al 

 Sandsynlighed for, at i hine Tider, der gik forud for Opdæmningen, er Mollusklivet gaaet 

 længere ud i Soen. Endvidere gøres der opmærksom paa, at nutildags er Vandets Gen- 

 nemsigtighed ganske utvivlsomt ringere end da. Den stadig tiltagende Bebyggelse, de 

 talløse smaa Kloaktillob, den rigere Tilførsel af organisk Materiale danner tilsammen 

 en Faktor, som hine fjerne Tider ikke kendte til, men som nu er tilstede og gennem 

 Forurening af Vandet sætler Gennemsigtigheden ned. Dermed er da ogsaa givet, at det 

 Dyb, hvortil Vegetationen i svunden Tid gik ned, har været større end nu, og som 

 Følge deraf har ogsaa Mollusklivet, der dog er afhængig af Vegetationen, i tidligere Tid 

 kunnet gaa dybere ned. 



Den yderste Del af Skalbælterne, der væsentlig opbygges af Vulindu-, Unio- og 

 /Inodon/ö-Skaller, er for mig Minder om hine gamle Tider, der ligger adskillige Aarhun- 

 dreder tilbage. Skallernes bløde, kridtagtige Beskaffenhed beviser deres store Ælde. 

 Ingen Faktorer flytter dem herud; hverken kemiske eller mekaniske Forhold kan gore 

 deres Indflydelse gældende. Kan Skallerne i næsten uskadt Stand graves ud af de Lerlag, 

 der dannede sig i Isens Afsmeltningspcriode, hvorfor skulde de da ikke i Aarhundreder 

 kunne bevares paa den 15 m dybe Sol)und ude i Furesøen? 



Er denne min Anskuelse om Skallernes høje Alder rigtig, da følger det ogsaa af 

 sig selv, at Skalaflejringernc gennem Aarhundredcrne i dette Bæ'lte maa virke som en 

 bundhøj nende Faktor. 



Allerede i 1900, da jeg foretog mine Bundundersøgelser, var det mig paafaldende, 

 at der langs hele Furesøens Kyst laa en Række Banker, som oftest beklædt med Pola- 

 mogclon liicens og P. perfoliatus. Det var dem, der gerne betegnedes som Fiskebankerne; 

 Fiskerne fortalte mig, at man med Bundflod ofte fik Muslingeskaller op. Et nærmere 

 Studium af disse Banker viste, at de, saa vidt jeg den Gang kunde se, laa paa 8 — 12 m. 

 Da de ligger i Skalbæltet, og da den aldeles overvejende Del af alle Molluskskaller af- 

 lejres i Bæltet, gik jeg som ovenfor nævnt ud fra, at Bankerne var opstaaede ved Mol- 

 luskernes Virksomhed. Jeg bestyrkedes deri ved, at jeg i Skanderborg Sø fandt ganske 

 lignende Banker langs Kysten. At tænke sig, at selve Bunden i forskellige Søer normalt 

 skal vise en Række isolerede Banker i omtrent samme Afstand fra Kyslcn, forekom mig 

 absurd. Saalænge disse Bakker imidlertid ikke var kortlagte, kunde min Opfattelse 

 maaske lidt vanskelig vinde Fodfæste. Nu viser Furesøkortet med al ønskelig Tyde- 

 lighed (de mørktprikkede Partier nær Kysterne), navnlig langs Syd- og Vestkysten, 

 men ogsaa ud for Stavnsholt og Næsset, en Række Banker, der ligger mellem 6 og 12 m 



