30 



ningen Storckalvcii. Det har rimeligvis været en ret lavvandet So. Paa et eller andet 

 Tidspunkt er der fra den store Erosionsdal, hvorigennem nu IMolleaaen ovenfor Farum So 

 lober, gydt uhyre Vandmasser ud i dette Søbækken, der for en Tid var som en sydende 

 Heksekeddel; paa dette Tidspunkt er de store Dybder, Landets dybeste Punkter op- 

 staaet. Søen er skyllet over sine Bredder, en mægtig Vandmasse erobrede hele den lave 

 Dal mellem Stavnsholt og Næssehalvøen, og Storekalven opstod; en anden skyllede 

 ind syd fra Næssehalvoen, og derved dannedes Lillekalven, der gik ind lige til det 

 Sted, hvor Holte Station ligger. Mod Syd arbejdede Vandet sig videre og videre frem. 

 Det skyllede ind i Kollekollebugten og ned mod Frederiksdal. Stenrevene, der flan- 

 kerer Kollekollekysten og Virumkysten, er Resterne af gamle Kystlinier. Da Anskuelsen 

 kun har Hypothesens Værdi, og da alle de Undersøgelser i det omgivende Terrain, der 

 skal stotte eller afkræfte den, mangler, skal jeg ikke nøjere udforme den. 



Brunj ærnstensaflej ringerne. Brunjærnstensallejringer blev paavist ved Un- 

 dersøgelsen 19U0. Det blev allerede den Gang iagttaget, at Brunjærnstenen væsentligst 

 er knyttet til Skalbæltet og sa^rlig til dets yderste Del, undertiden forekommer den lidt 

 u(k'nf(jr (lette. Det blev yderligere paavist, at den for en ganske væsentlig Del var knyttet 

 til Molluskskallerne, dels Muslinger, dels Snegle, især Valvater. Der blev ved Hjælp af 

 Fotografier nøje gjort Rede for Maaden, hvorpaa disse Skaller omdannedes. Den An- 

 skuelse fremsattes, at en af Betingelserne for Brunjærnstensdannelsen for vore Soers 

 Vedkommende synes at være Molluskskallerne. Steenberg har særlig haft sin Opmærk- 

 somhed henvendt paa dette Punkt og kom til samme Resultat som jeg i 1900. Han 

 nævner, at han har fundet Brunjærnstenen paa 10 Stationer; selv kender jeg den fra 

 12 andre, dels langs Virumkysten, dels langs Nørreskov. Alle Stationer ligger i et Bælte 

 af ca. 10 — 20 m, de fleste mellem 8 — 15 m. Molluskskallernes Omdannelse kunde iagt- 

 tages i hver. En Gang er Brunjærnsten paavist i Fiskebækbugten (7 — 10 m), samt paa 

 Skraaningerne af Bankerne midt i Søen (11 — 12 m). Ud for samme Sted paa Kysten 

 er Brunjærnsten taget paa 10^2 — 13 — 15 og 17 — 20 m. 



Som yderligere Bidrag til Bønnemalmens Forekomst og Genese kan nu følgende 

 fremhæves. Den optræder væsentlig i Søens sydlige Del. Den mangler vistnok ganske 

 udenfor ca. 20 m og findes overvejende paa Stationer med Dybder paa ca. 15 m. Inden- 

 for 7 m er den næppe heller noget Sted paavist. Den er altsaa en Bæltedannelse, men 

 findes i dette Bælte ingenlunde overalt, men tværtimod pletvis; paa visse Steder op- 

 træder den i meget store Mængder. Hvor det er Tilfældet, er Bunden, som alt frem- 

 hævet i 1901, af en egen, brun Jærnfarve, der mangler, hvor Brunjærnstenen kun findes 

 i ringe Mængde. 



At Molluskskaller og Skalfragmenter i Furesø spiller en dominerende Rolle som 

 de faste Legemer, udenom hvilke Jærnudfældningen fortrinsvis foregaar, er sikkert. 

 Min Opfattelse af, at Molluskskallerne i vore Søer er en af Hovedbetingelserne for, at den 

 Form for Bønnemalm, som her er Talen om, overhovedet kan opstaa, kan derimod 

 næppe opretholdes. Bedre Apparater og fornyede Undersøgelser sammenholdt med de 

 Resultater, Weltner (1905) o. a. har publiceret over Bønncmalmsaflej ringerne i 

 Madiisee, har belært mig herom. Meget lærerig for mig var ogsaa en mindre Rejse 

 til de smaalandske Socr, hvor jeg efter Prof. Jon. Gunnar Andersson's Anmodning 



