31^ 



havde l.ojliglRHl til at studere Sonialmsaflejnngerne der. Idet jeg gaar ud fra, at der 

 over disse mægtige Aflejringer for eller senere vil komme udforlige Beretninger, skal jeg, 

 idet jeg væsentlig tager mit Udgangspunkt fra mine egne fornyede og Weltneh's Studier, 

 føje folgende Bemærkninger til de i 1900 anstillede. 



Som alt i 1900 nævnt findes pletvis i Brunjærnstensbæltet og navnlig i Bæltets 

 yderste Del Jærnet optrædende som smaa bitte Korn med Diameter paa ikke over 1 — 2 

 mm. Ved Anvendelse af finere Sigter og tilsidst af Planktonnet og grov Møllergaze 

 viste det sig, at disse ganske fint grynede Brunjærnstensmasser, særlig hvor Bunden var 

 rødbrun af Farve, optraadte i uhyre Masser. Men desforuden kunde man mellem So- 

 bundens ovrige Partikler i Materialet, der var sigtet gennem Planktonnettene, paavise 

 Brunjærnstenen som et yderst fint Pulver, som skinnende sorte eller brune Punkter i 

 den iøvrigt rødbrune Søbund. I mangfoldige Tilfælde kunde det iagttages, at Udfæld- 

 ningen var foregaaet udover Skalfragmenler, hvoraf Prøven indeholdt store Mængder; 

 i mangfoldige andre kunde man imidlertid ikke i)aavise Skalstykker inde i Grynene; de 

 liavde som de større Kugler en rødbrun, let henfaldende Skorpe om en indre mørk Kærne. 

 Kogtes Kuglerne i Saltsyre, bruste de op. og Syren blev stærk gulfarvet. Det viste sig 

 imidlertid nu, at den overvejende Del af de smaa Gryn ikke opløstes fuldstændig, men 

 der blev en Rest tilbage, der ganske fortrinsvis bestod af Sandkorn, tillige af ubestemme- 

 lige Kitinrester. Sigtedes Sandet i en Bundprøve fra Brunjærnstensbæltet fra, og lagdes 

 en Del under Mikroskopet, kunde man se, at talrige Sanilkorn bar en lille brun llætle 

 af Brunjærnslen. 



Det synes heraf at fremgaa, at Udfældningen ikke særlig foregaar om Molluskskaller, 

 men om alle Sobundens faste Legemer, det være sig Skalfragmenter, Sandkorn, Kitin- 

 rester, ete. Det er hidtil ikke lykkedes mig at bestemme disse Rester nærmere, menWELT- 

 NEH (1905 p. 285) nævner særlig ßos/7(i/?(/-Skj()lde, Diatoméer og Pollenkorn. Herved 

 er noget af del gaadefulde, som knyttede sig til min Fremstilling i 1901 jo taget bort, 

 og BrunjærnstensatU'ji ingerne i Furesø er bragt i Overensstemmelse med dem, der senere 

 blev studeret af Welt.ner i Madiisee. Alligevel kan disse Dannelser langtfra siges at 

 være forklarede. 



Der kan ikke være nogen Tvivl om, at Furesoens Brunjærnstensaflej ringer o|)staar 

 i Søen selv og ganske overvejende netop i det Bælte, hvori de findes. Det drejer sig ikke 

 om Materiale, som fortrinsvis er opstaaet andre Steder i Soen og af Stromme og Bolger 

 fort ud paa Afiejringslokaliteterne. Dette slutter jeg blandt andet deraf, at de enkelte 

 Bonnemalmskugler overvejende er størst i Bæltets inderste Del, hvor Valvater og Mus- 

 linger endnu findes, og hvor de levende Valvater kryber om med Jærnudfa^ldninger paa 

 Spidsen af Sneglehusene. I Bæltets yderste Del, hvor Molluskerne mangler, hvor det 

 Materiale, hvorom Jærnudfældningen kan foregaa, ikke er saa stort, hvor der kun findes 

 smaa Skalfragmenter og Sandskorn, bliver Kornstørrelsen meget mindre. 



Alle Undersøgere, Weltner (1905), Asc.han (1908), Aarnio (1915), er komne til 

 det samme Resultat som vi herhjemme, nemlig at den særlige Form for Brunjærnstens- 

 allejringer, som vi kalder for Bonnemalm, er en Bæ 1 te d a n n e 1 se , der er beliggende 

 paa noget forskelligt Sted i de forskellige Søer, i Furesø paa 10— 20m, i Madiisee paa 

 20—30 m (Se iovrigt Aarnio 1915 p. 3). I Vidöstern er den i Modsætning til i Furesø 

 væsentlig knyttet til Vegetationsbæltet, særlig til /soe/cs-Bæltet. Det er der paa Egnen 



