36 



Diatoméer, mest Kystformer, men de allerfleste er blege og øjensynlig døde. Kystens 

 Diatomeeflora synes ikke en Gang at gaa ud til Vegetationens yderste Grænser, der her 

 ude aldrig bærer de rige brune Diatomeebeklædninger, som især i Vinterhalvaaret i saa 

 høj Grad karakteriserer Vegetationen ude i Scirpiis-Phragmiles-Zonens yderste Rand. 

 Croococcaceer findes næsten ikke. Af Chlorophyceerne er Slaraslrum- og Pediaslrum- 

 Arter ret almindelige, men altid kun døde eller døende. Her er absolut ikke et af Oseilla- 

 torier gennemvævet »feutre organique«. Infusionsdyr synes nærmest ganske at mangle 

 og af Rhizopoder, der i Schweizersøerne optræder i Mængde paa Sobunden, findes her 

 næsten ingen. Derimod findes der talrige Chitinhude, særlig af Krebsdyr, især Bosminer, 

 men derimod aldrig, ligesaa lidt som andet Sted under lignende Forhold, Skeletter af 

 Hyalodaphnier. 



Lader man Bundprøver fra Furesø henstaa flere Maanedcr i Akvarier, bliver Resul- 

 tatet et ganske anclet. Man kan da med Spatel optage et øverste, sammenhængende, 

 filtet Lag, hvor de enkelte Partikler spindes sammen af talløse, lange Bakterietraade 

 og Oscillatorier. I dette Lag lever Masser af Infusionsdyr. Blæser man med Pipette 

 Luft ned paa det, sprænges Laget, der gaar af som sammenhængende, brune Flager, 

 der har dækket over et graat, pulveriseret Slam. Dette Lag gør ganske Indtrykket af 

 et »feutre organique« et »organischer Filz«. Det mærkehge er kun, at jeg aldrig kan 

 finde det i de friske Prøver, men at det kun fremkommer, naar Prøven har staaet nogen 

 Tid. Muligheden for, at det skyller af under Optagningen og først kan danne sig igen 

 efter nogen Tid, kan naturligvis ikke bestrides. Paa den anden Side er der ogsaa 

 den Mulighed, at Forel's »feutre organique« kun er et Akvariefænomen. 



Et gennemført Studium af denne øverste Søbundsoverflade vil kræve en ganske 

 egen Teknik og ganske særlige Apparater. 



Efter al Sandsynlighed er det dette allerøverste, næringsrige Detrituslag, som ude- 

 lukkende tjener Bundfaunaen til Gode som Næringsmateriale. Det er det, man ser Chi- 

 ronomidelarverne strække sig ud i og trække ned i deres Rør, det hvori Tubificiderne 

 roder, og som Pisidierne slubrer i sig. Større Ekskrementmængder findes ikke i dette 

 Lag, de ligger fortrinsvis lidt dybere. Til ganske lignende Resultat er jo C. G. Joh. Pe- 

 tersen (1911 — 1913) kommet i sine banebrydende Studier over Havbundens Dyreliv. 



Sammenligner man Furesøens Bundarter med dem, Ekman (1915 p. 181) omtaler 

 for Vatterns Vedkommende, bliver man slaaet af, hvor ensartet Furesøens Bund er i 

 Sammenligning med Vatterns. Selv ude paa Dybder, der langt overgaar Furesoens, kan 

 Ekman paavise Sand, sandblandet Ler, Sand aflejret paa Ler, Glacialler, Gytje, Plante- 

 detritus o. s. v. Hele Furesoens Bund bestaar af et eneste sammenhængende Gytjelag, 

 indenfor 20 m iblandet Brunjærnsten og Sand samt talrige Skalfragmenter; Plantedetritus 

 i større Mængder forekommer i Alm. ikke udenfor ca. 10 m. Grunden til denne Ensartet- 

 hed for Furesøens Vedkommende er øjensynlig, at der paa Furesøens Bund er langt 

 større Ro end paa Vatterns. Der finder ingen nævneværdig Omsedimentering Sted; So- 

 bundens store Ensartethed er det bedste Bevis for, at Bundstrømme her ingen Rolle 

 spiller. 



I 1901 gjordes der opmærksom paa, at man i Furesoens Bundaflejringcr trods 

 omhyggelig Undersøgelse aldrig var i Stand til at paavise nogen Lagdeling. Grunden 

 hertil angaves at være den, at Bundfaunaens rodende og ekskrementerende Virksomhed 



