82 



den med stor Begærlighed, rorte L. aur/Vu/aria-Eksemplarerne fra Furesoen den aldrig, 

 lige saa lidt som de aad noget videre af de indsatte Vandplanter. De var i det hele taget 

 vanskelige at holde i Akvarium i længere Tid. 



Ejendommeligt nok fandtes saa godt som intet Eksemplar paa Bevoksningerne ude 

 i Soen. Til Trods for at store Mængder af Polamogelon liicens, perfoliatus og Balrachiiiin 

 toges op i Baaden og undersøgtes noje, fandtes der som Regel hverken Unger eller voksne 

 Individer derpaa; i det hele taget var saadanne Bevoksninger fattige paa Snegle. I Mod- 

 sætning hertil angiver A. C. Johansen (1899 pag. 208), at L. auriciilaria og ovata lever 

 paa Polamogelon /(/cens-Vegetationen, og (pag. 159) at Wesenberg-Lund paa samme 

 Vegetation i 6 — 7 m's Dybde har skrabet L. auricularia i Mængde. 



Paa Bunden er den ikke repræsenteret i ret stort Antal. I Materiale fra 90 Sta- 

 tioner (mellem 2 og 20 m) fandtes den kun levende i de 19 og da altid i faa Eksemplarer, 

 hyppigst 1 — 2, sjældnere i noget større Antal, 4 — 6 (paa 4 Stationer). De fleste fandtes, 

 i al Fald i Store Kalven, paa Characeebevoksniugen mellem 2 og 5 m. Størsteparten 

 var unge Individer. — Ydergrænsen for Arten maa sættes ved ca. 7 m; enkelte kan maa- 

 ske træffes lidt længere ude. 



Skaller fandtes ud til 13 m's Dybde, dog kun paa faa Steder i storre Mængde. At 

 der findes saa faa Skaller maa vel skyldes, dels at der lever ret faa Individer uden for 

 Phragmiles-Scirpus-Zonen, dels at Skallerne let sønderdeles og opløses. Desuden fores 

 om Efteraaret og særHg om Foraaret store Mængder af de døde Dyr, baade af denne og 

 den efterfølgende Art — særlig dog af auricularia — op paa Bredden, hvor de kan ligge 

 som hele Lag. Dette er omtalt af Wesenberg-Lund (1901 pag. 72 — 73) og af A. C. 

 Johansen (1902 pag. 9, 15). 



Denne Art varierer langt fra saa meget som efterfølgende. Den typiske Form 

 (Tavle 1, Fig. 1) har et lavt Spir og stærkt »skuldrede* Vindinger, hvis øverste Parti 

 er affladet eller ofte endog hælder ned mod Sømmen, saaledes at denne ved sidste Vin- 

 ding bliver rendeformet; Akseranden er stærkt snoet, Mundrandens øverste Del ud- 

 springer fra Mundvæggen under en ret Vinkel, og Mundingen er temmehg bred. Fra 

 denne Type afviger nu Skallerne paa forskellig Maade: Spiret kan blive højere og 

 slankere (Fig. 10), saaledes som Tilfældet altid er hos de unge Individer (Fig. 16 — 20). 

 Den fremspringende Kant »Skulderen« paa sidste Vinding forsvinder ofte, og Vindin- 

 gerne bliver mere afrundede som hos L. ovata (Fig. 4, 14). Andre Eksemplarer har en 

 høj og, særlig oventil, smal Munding (Fig. 6 — 8). Den interessanteste Afvigelse tindes 

 dog blandt de Individer, der har en svagt snoet eller fuldstændig lige Akserand (Fig. 5, 

 10, 11 — 15). Enkelte af disse (Fig. 13 — 15) faar nemlig en forbavsende Lighed med Lim- 

 næa ovata var. inflala. Lignende Konvergensformer for de to Arter er tidligere omtalt 

 og afbildet af A. C. Johansen (1899, pag. 207—08). 



Limnæa ovata Drap. (Tavle 2). 



Levemaaden er for denne Snegls Vedkommende omtrent som hos foregaaende, 

 og det samme gælder før dens vertikale Udbredelse. Ydergrænsen maa sættes ved 7 — 8 m. 

 Uden for Phragmites-Scirims-Bæltet fandtes den dog i flere Skrabeprøver end L. auricu- 

 laria. Sjælden forekommer den paa den enkelte Station i større Mængde (10 — 13 Indi- 

 vider), oftest kun i 1 — 3 Eksemplarer. — Skaller af denne Art er spredt over en stor 



