93 



ValvaUi pisrinalis Müll. (Tavle 3, Fig. 1 — 46). 



Ingen anden Snegl guar i Furesøen saa langt ud som Valvala piscinalis var. antiqiia 

 Sowb. Man finder den saa godt som overalt inden for 13 m, enkelte Steder synes den 

 endog at kunne gaa lidt længere ud, nemlig i)aa Bankerne; indadtil optræder var. anliqua 

 blandet med piscinalis forma li/pica; men endnu paa 3 m, ja endog paa 2 m (i Lille og 

 Store Kalv) har V. anliqua Overvægten. Da imidlertid Ungerne af V. anliqua er hyp- 

 pigst paa lavere Vand, vil man ved en mindre indgaaende Undersøgelse let faa det Ind- 

 tryk, at Forholdet der er omvendt; men som jeg senere skal vise, kan Ungerne af de to 

 Former i de fleste Tilfælde kendes fra hinanden. Jeg kan derfor ikke ganske slutte mig 

 til .\. C. .Johansens Mening om Mængdeforholdet mellem de to Former (1902), idet 

 nævnte P'orfatter angiver, at Grænsen mellem de Omraader, hvor henholdsvis anliqua 

 og piscinalis lyp. har Overvæ'gten, ligger ved 4 — 6 m. Efter mine Undersøgelser falder 

 den snarere ved 2m; men man maa dog erindre, at Grænsen mellem Hovedform og 

 Varietet langt fra er skarp, saaledes at det ofte bliver en Skøns Sag, hvor man vil trække 

 Grænsen, og derfra kommer maaske for en Del Uoverensstemmelserne i denne Hen- 

 seende. Ligeledes angiver A. C. Johansen, at V. piscinalis anliqua kun forekommer i 

 ringe Individantal, 1 — 6 Stk. i hver Skrabning. Dette stemmer dog ikke med mine 

 Undersøgelser; paa flere Stationer har jeg taget 40 — 50 Stk., og endda blev kun en min- 

 dre Del af Skraberens Indhold sigtet og sorteret; paa enkelte Steder fandtes endog (1ère, 

 56 og 71 Stk. og i Store Kalv 100 og 146 Stk. Skallerne er spredt over hele Furesøens 

 Bund. Desuden kastes de undertiden op paa Bredden. 1 størst Mængde findes de i 

 et Bælte fra 4 til 13(15) m. Der udgør de sammen med Muslinger Hovedbestanddelen 

 af den Masse, man faar op med Skraberen, og Antallet løber op i Tusindvis i et Træ^k. 

 Udenfor 13 m findes de ogsaa, dog i langt ringere Tal, ja selv paa- det dybeste Sted (36 m) 

 fandtes Skaller, men kun i meget faa Eksemplarer. 



Arten er meget variabel. Den Form, der er den dominerende i Soen, er, som oven- 

 for anfort, var. anliqua Sowb. Som den tyjjiske anliqua, hvorom de andre grupperer 

 sig, maa jeg betragte Individer med følgende Udseende (Tavle 3, Fig. 10 — 14, 23, 31 — 34): 

 Skallen er kegleformet, nedadlil afrundet, dannet af 5 — 5% Vindinger, der tiltager meget 

 jævnt i Størrelse. Toppen af Skallen er afrundet, og da de øverste Vindinger er jævnt 

 hvælvede og Sømmen af ringe Dybde, faar den øvre Del af Skallen hos de voksne — og 

 saaledes ogsaa Skallen af de ikke fuldt udviklede Individer — Bikubeform. Den sidste 

 Vinding er jævnt afrundet eller har forneden blot Antydning til en Kant. Mundingen 

 er omtrent kredsrund; foroven danner den dog en svagt markeret, slump Vinkel. Akse- 

 randen er noget lilbagel)ojet, saa at den halvvejs skjuler den lille, naalestikformede 

 Navle (Fig. 39). VA Individ med godt 5 Vindinger maalte 8,25 mm i Højden, 6,8 mm 

 i Bredden. 



Fra saadanne Individer gaar Variationen i 2 lU'tniiiger: 1. Til l-'ornier med liuj, 

 kegleformet, smal Skal, enten med ganske spids eller (oftest) afrundet Top (Fig. 1 — 5); 

 paa disse er Sømmen ofte dybere end hos Hovedformen, særlig mellem næstsidste 

 og sidste Vinding, hvor den kan blive rendeformet tiltrykt. Vindingerne er hos Eksem- 

 plarer fra denne Variationsrække affladede og sidste Vinding forneden forsynet med 

 en stump Kant (se Fig. 5), undertiden ogsaa med en svagere Kant lidl uden for Sømmen. 

 Partiet mellem disse to Kanter er da fladt, eller i al Fald kun svagt hvælvet. Enkelte 



