95 



4^4 V. henholdsvis 5,8 o<i 5 mm. Gennem denne faas en Overgang til den typiske pisci- 

 nalis (Fig, 46). — Foranchingen fra 1ste til 2den Variationsrække behover ikke at pas- 

 sere gennem de typiske an/jçuo-Eksemplarer, men kan gaa direkte fra 1 til 2, idet Skallen 

 bibeholder sin udprægede Kegleform samtidig med at Spiret bliver noget kortere, sidste 

 Vinding bredere og Navlen videre (Fig. 24). Et Eksemplar af en saadan Mellemform 

 med 5^4 Vinding maalte 9,2 mm i llojden, 8 mm i lîredden. — Undertiden er fundet 

 Individer med omtrent cylindrisk Skal (Fig. 29), endvidere monströse Eksemplarer, 

 saaledes et venstresnoet Eksemplar og Eksemplarer med losnet sidste Vinding (Fig. 

 25 — 27). — Alle de hidtil beskrevne Former har en tyk, hvidgraa eller graagul Skal, 

 ofte med et rødligt Anstrog og morkere Top. Tomme Skaller er forst rodlige eller rod- 

 gule, senere, naar Forvitringen indtræder, hvide. 



Om Fastsættelsen af Typen for de 2 Former piscinalis s. sir. og anliqiia kan der 

 sikkert ikke være Tvivl. Navnet piscinalis stammer som bekendt fra Otto F. Müller 

 (1774), og Originalstykkerne er taget i Smaadamme ved Frederiksdal. Navnet anliqua 

 er i 1838 (S. 547) givet af G. B. Sowerby, der samtidig frem- 

 kom med udmærkede Afbildninger deraf (se Kopier deraf. 

 Tekstlig. 40, 41). De afbildede Individer er taget subfossile 

 i pattedyrforende Aflejringer i Thems Dalen (ved Grays). Der 

 er to Figurer, der aabenbart forestiller to forskellige Former; 

 den forste (Fig. 40) viser et Udseende som de typiske Indi- l'ig. 4U-41. Valrata pisci- 

 vider fra Furesoen (Fig. 11, 12, Tavle 3), den anden (Tekst- rialisMü\\.vaT.aniiquaSovih. 



An\ I I T- r-i . II '1- 1 Q ( Kopi efter Sovverbys Origi- 



lig. 40) svarer til Fureso-Eksemplarer som det i)aa I avle 3, nalfigurer) 



Fig. 23 afbildede. 



Den typiske piscinalis (T. 3, Fig. 46) synes mig at være sjælden i Furesoen i), er det 

 i alt Fald paa det Omraade, som jeg med storst Omhu har undersogt (udenfor 1 1/^ m), og 

 heller ikke blandt de Tusinder af tomme Skaller, som er bleven undersøgt, har jeg kunnet 

 finde ret mange, paa nogle Stationer slet ingen, paa andre kun 2 — 3 Stk., hvilket ikke tyder 

 paa, at den paa ringere Dybde end 2 m findes i særlig stor Mængde, da Bredformer 

 som f. Eks. Valvala cristata, Planorbis nautileus, conlorlus og flere andre lages i ret be- 

 tydeligt Antal blandt andre tomme Skaller længere ude. De faa Stykker jeg har 

 skrabet levende af den typiske piscinalis, har kun i et enkelt Tilfælde haft den tynde, 

 gennemsigtige Skal med den smukke gronne Farve, der karakteriserer piscinalis-Ek^cm- 

 plarerne fra Søerne og Botanisk Have i Kjobenhavn. De er langt mere tykskallede og 

 oftest gullige eller guUigrode, sjæ'lden med et grønligt Anstrøg. I Store Kalv (dog ikke 

 i dennes yderste Del) trælles smaa Individer i stort Tal. Disse har stærkere hvælvede 

 Vindinger end V. anliqua lyp. og nærmer sig en hel Del til piscinalis lijp., dog er de saa- 

 ledes beskafne, at jeg snarere vil henregne dem til den forste end til den sidstnævnte 

 Form. 



Saalænge man har med store og veludviklede Eksemplarer af V. anliqua at gore, 

 adskilles de let fra V . piscinalis, men skal man skille Unger af anliqua fra Voksne eller 

 Unger af piscinalis kommer Vanskelighederne. Dog mener jeg, at Unger af de Indi- 



') Ogsaa i andre europæiske Søer, hvor V. anliqua Sowb. er hyppig, træder piscinalis i Bag- 

 grunden, saaledes f. Eks. i Vierwaldstattersøen, hvorfra den slet ikke omtales (Surbkck 18991 og i 

 de øvrige bayerske Søer, hvor den er sjælden (Clessin 1873). 



