og tydelig maikeredo, brune Tilvækstliiiier (7 — 8 paa de største Eksemplarer). Hojden 

 af Skallen er altid ringe i Forhold til Længden (Forholdet er 2,3—2,5). — Langt hyp- 

 pigere er Eksemplarer, der har et ejendommeligt, firskaarent Udseende (Tavle 5, Fig. 3 — 7) 

 {loiujiiostris Z. Rossm. Icon. Nr. 200). Hos disse er Formen rhombedannet, undertiden 

 endog trapezoedrisk (Fig. 8) med parallel Over- og Underrand og meget lang bageste 

 Del. Forholdet mellem bageste og forreste Halvdel er 3,5. Ved det bageste Dorsal- 

 hjørne bøjer Skalranden meget brat nedefter, under en Vinkel med Rygkanten paa 

 140 — 150", Da Skallens Længdeakse tillige ligger meget nær ved Skallens Underrand, 

 kommer »Næbspidsen« omtrent til at ligge i Underrandens Forlængelse eller kun lidt 

 over denne. Fra den langstrakt rhomboedriske Form findes nu jævn Overgang til 

 de med »Næb« forsynede (»geschnabelte«) Former (Tavle 5, Fig. 9 — 12, Tavle 6, Fig. 

 1 — 5), hvor Underranden i den bageste Halvdel bliver buet, og hvor hele den bageste 

 Skaldel bojes nedefter; samtidig plejer Vinkelen ved det bageste Dorsalhjorne at ud- 

 viskes, saaledes at Rygkanten i en jævn Bue gaar over i Bagranden. Der findes Indi- 

 vider med kort og med meget langt Næb. Saadanne Former kendes ogsaa fra andre 

 Søer (U. area Held og platyrhynchus Rossm. fra sydtyske og schweiziske Søer); de blev 

 længe betragtet som Former, der var særegne for Søer med stærkt bevæget Vand; de 

 skal dog ogsaa kunne forekomme paa Steder, hvor der er fuldkommen Ro i Vandet, 

 f. Eks. som Reaktionsforni af den i Dyndbund levende U. liinosiis Nilss. (Rossm. Icon. 

 N. F. 6. Bd. Nr. 1024 — 27). Disse med nedadbojeet Næb forsynde Former fra Furesoen 

 har altid en stor Del af Skallen ragende op over Bunden, og denne frie Del er da over- 

 trukket med et tykt Lag Kalk (Tavle 6, Fig. 1, 2) og har ofte en tyk Bevoksning af traad- 

 f ormede Alger (Tavle 5, Fig. 12). Maaske har disse ved at dække for Ind- og Udstrøm- 

 ningsaabningerne direkte eller indirekte pirret Kapperanden, saaledes at Væksten af 

 Skallen bagtil blev stærk og unormal. At Algebevoksningerne kan fremkalde lignende 

 ejendommelige, men endnu mere udprægede Former, er vist af Dr. Kobelt. 



Fra den firskaarne, rhomboedriske samt fra den typiske Form er der Overgang 

 til en fjerde Form, repræsenteret ved mindre, tykke, brede og korte, mere ovale Indi- 

 vider (Tavle 6, Fig. 6); disse er dog ret sjældne. — Hos de sidst omtalte Former er Farven 

 mørkere, brunlig. 



Hængslet er hos alle 4 Former typisk, med ringe udviklet bageste Laastand i ven- 

 stre Skal. 



Unio tuniidus Retz, (T, 7; T, 8, Fig. 1—7). 



Dette er Furesøens mest almindelige Unio. Den er taget paa saa godt som alle 

 Lokaliteter fra 9— 10 m og indefter, ofte i ret stort Antal (20—60 Stk.) paa hver Sta- 

 tion. — Unio-Skaller, hele og Brudstykker, er overordentlig almindelige i Søen, særlig 

 i et Bælte fra 3 à 4 til 13(15) m. Ofte er de fundet i ret stort Antal uden for de levende 

 Dyrs Omraade, nemlig paa 10 — 13(15) m; paa disse Steder er de ofte kridtagtige eller 

 omdannet til Brunjærnsten. 



Artens Variation er ret betydelig. Den typiske, meget langstrakte Form (saaledes 

 som den kendes fra Lundehussoen, Pfeiffer 1821 — 28, Taf. VII, Fig. 3) er ikke taget 

 i Furesoeni), ejheller den hoje, forholdsvis korte Form (Geyer 1909, T. XV, Fig. 4 — 6), 



') I 1914 fandt jeg dog et Eksemplar (Tavle VIII, Fig. 6), der ligner den en Del, men paa 

 anden Side ogsaa har Træk fælles med U. conus Spengl. 



13* 



