101 



Skaldel og vod sin indadhuock' Underrand. Mindre lioje, langstrakte Individer med 

 grøngule Skaller forekommer ogsaa. 



Man finder endvidere anderledes udseende Individer, f. Eks. med ganske vindskæve, 

 usymmetriske Skaller (Tavle 8, Fig. 4). Saadanne enkeltvis forekommende Eksem- 

 plarer maa betragtes som Monstrositeter. Efter al Sandsynlighed har disse siddet inde- 

 klemt mellem Sten. 



Anodonla cij(jnea L. [= mutabilis Clessin] (Tavle 5, Fig. 9 — 10 ; 

 Tavle 8, Fig. 8—10). 



Af de i Furesoen forekommende Individer kan de fleste henregnes til Formen 

 macula Shepp. (= maculala). Furesoformen er af Morch (1863, pag. 351) bestemt saa- 

 ledes, og den svarer ogsaa ganske til en Fig., givet af Locard (1893, pag. 304, Fig. 292), 

 der bærer denne Betegnelse, samt til Bourguignats Beskrivelse (1880 — 81, pag. 285). 

 Skallen har et ret karakteristisk Udseende. Den er rhombeformet, med høj, fortil stærkt 

 skraanende Overrand, der danner en udpræget Vinkel med Bagranden. Denne Vinkels 

 Spids rager stærkt frem og er beliggende omtrent lige langt fra For- og Bagranden, saa- 

 ledes at Skallen faar sin største Ilojde omtrent paa Midten. Skjoldet er højt og stærkt 

 sammentrykt. Hvirvlerne ligger langt fortil, og den forreste Del af Skallen indtil disse 

 er derfor ganske kort og afrundet. — Furesø-Eksemplarerne danner en Mellemform 

 mellem A. analina L. og A. lacuslrina Cless., men nærmer sig maaske snarere til den første, 

 idet de ikke har faaet saa tykke Skaller og den særlige Udformning, der karakteriserer 

 A. lacuslrina Cless. fra de bayerske Søer (Clessin 1884, Fig. 359). For Resten er Furesø- 

 Anodonterne ikke uforanderlige, idet der fra den høje, typiske n^acula-Form (Fig. 8) 

 findes jævn Overgang gennem ovale Individer (Fig. 9) til meget langstrakte Eksem- 

 plarer (Fig. 10), svarende til Büchners .4. lacuslrina oviformis longiroslris (B. 1900, 

 Taf. IV, Fig. 9). Desuden findes der Overgangsformer til A. piscinalis Nils. i). Ejen- 

 dommeligt for alle Furesøanodonterne er den ringe Størrelse. Det største Individ (f. 

 macula), jeg har taget, maaler 68 mm i Længden, 45 mm i Højden og 24 mm i Tykkelse. 



Næsten paa alle Stationer, hvor der ved Skrabning er taget Unio, er ogsaa fundet 

 Anodonter, dog aldrig i særlig stort Antal, højst 13 — 16 paa hver Station. I Store Kalv 

 under Characee-Bevoksningerne er taget meget faa Individer, og det samme er Tilfældet 

 paa enkelte andre Steder af Soen, nemlig paa Sydkysten og syd for Fiskebæk paa — 

 11 m. Ydergrænsen maa sættes til 10 — lim. Hele Skaller og Fragmenter er mange 

 Steder skrabet i stor Mængde, ligesom Unio-Skallerne indenfor et Bælte paa 4—13(15) m. 



Si>'hTrium corneum L. (Tavle 6, Fig. 15,16). 



Kun i Store Kalv har jeg taget Sphæriun} med Skraberen, i Dybder paa 2 — 1(5) m, 

 aldrig dog i stor Mængde (højst 20 Stk.). Paa Bredden, hvor der er Læ og Dyndbund, 

 er den hyppigere, f. Eks. ved Frederiksdal og Fiskebæk. Den almindeligste P'orm synes 

 mig at være mamillanum Westld., dog angiver A. C. Johansen (1899) ogsaa scaldianum 

 Norm. og H. Sell var. nucleus Stud. De tomme Skaller findes sjælden i Sigteproverne. 

 Fra 6 Stationer (2 — 9 m) haves den typiske Form og var. mamillanum, men kun i enkelte 



') Lignende Overgangsformer er fundet af O. Büchner. En Oversigt over Variationen hos 

 Anodonta gives i hans udmærkede Arbejde, Side 204. 



