136 



træffer Ferskvandsfaunaens Dybvandskarakterer vel udviklede, og at den extremt ud- 

 dannede Dybvandsfauna findes. Moore's (1903) og andres Studier over Tangaayika- 

 søens Fauna giver et ganske lignende Resultat, Endvidere er det kun i denne abys- 

 sale Region, at der udvikler sig en artrig Fauna, ene knyttet til denne Region og 

 aldrig paavist udenfor den. Der henvises bl. a. blot til de 300 Arter af Amfipoder, 

 der er kendt fra Baykalsøens abyssale Region og til Tanganyikasoens prosobranche 

 Sneglefauna. 



Den profunde Region gaar fra c. 4 — 600 m og op til 50 — 20 m , Det er 

 den, der danner Størstedelen af Søbunden i vore større og dybere europæiske Søer, 

 og hvis Fauna er blevet studeret af de ovennævnte Forskere. Som rigtig fremhævet 

 af Ekman (bl. a. 1915 p. 25) indeholder denne Region nok tilsyneladende mange nye 

 Arter. Men gaar man Faunalisterne fra de forskellige Søer efter med Kritik, faar 

 man et ganske andet Resultat. For mange af disse Arter bør man formode, at nær- 

 mere Undersøgelser vil paavise dem i Lavvandsregionerne; andre er kun biologiske 

 Variationer uden arvelig Fixering. Det gælder f. Ex. efter de nyeste Undersøgelser 

 Genfersøens profunde Lim/îS'a-Arter. En Del skyldes et i altfor høj Grad specialiseret 

 Artsbegreb. Der er Forskere, der har følt sig forpligtede til at „sørge for", at hver 

 eneste ny undersøgt, dyb Søbund fik sine egne Pisidium-Arter. Hvad de glaciale 

 marine Relikter angaar, som maaske bør henregnes til den profunde Region, er flere 

 af disse ganske vist stærkt afvigende fra de marine, men Afvigelserne skyldes ikke, 

 som Ekman vistnok rigtig fremhæver, Opholdet i den profunde Region, men Over- 

 gangen fra Livet i Havet til Livet i Ferskvand. 



I Virkeligheden kommer man til det mærkelige Resultat, at Dybder ned til 4 — 

 600 m ikke er i Stand til at blive Udviklingscentrer for nye Arter. I hvert Fald 

 tyder Faunaen i alle hidtil undersøgte europæiske Soers dybeste Søbunde ikke her- 

 paa. Man kan vanskelig danne sig en Forestilling om den Skufi'else, jeg følte, da 

 jeg efter to Dage igennem at have travlet over de største Sødybder i Loch Ness 

 (250 m) ikke fik noget andet Resultat end nogle Oligochæter og ganske faa Ostracoder. 

 Jeg mindes levende, hvor stærkt Sir John Murray, af hvem jeg den Gang var ind- 

 budt, fremhævede for mig den enorme Forskel mellem Fattigdommen paa Arter i 

 Søbunden paa Loch Ness og Artsrigdommen paa Havbunden udenfor. Senere hen, 

 da jeg sammen med Forel trawlede over Genfersøens Bund og med Zschokkc o. a. 

 over Vierwaldstattersøen, kunde man vel føle sig slaaet over den Rigdom paa Arter 

 og Individer, som Skraberen bragte op. Alligevel maatte jeg sige til mig selv, at 

 bortset fra et Par Arter har hele Materialet, i hvert Fald løseligt set, Litoralzonens 

 Præg. En gennemført Undersøgelse vil ikke forandre denne Førsteopfattelse kendelig. 



Faunaen i denne profunde Region lader sig derfor ikke, som Tilfældet var 

 med den abyssale, særlig karakterisere fra Lavvandsfaunaen; mere genførte Under- 

 søgelser af de profunde Myggelarver vil maaske dog give et noget andet Resultat. 

 For de europæiske Søers Vedkommende kan man muligvis fremhæve, at de Former, 

 der mest karakteriserer den i de nordligere Søer, er visse af de glaciale marine Re- 

 likter, i de mellemeuropæiske Søer Skyggefaunacn med Asellus cavalicus fordi og yiphar- 

 gus puteanm foreli som Hovedformer. Begge Grupper er ikke oprindeUg hjemmehørende 

 i den profunde Region; den ene stammer fra Havet, den anden fra underjordiske 



