158 



hvis Øje ikke er skærpet, kan aldeles ikke opdage alle disse Dyr; det er kun under 

 Øvelsen, at man kan iagttage dem ude, hvor de hører hjemme. 



Vandet, hvori denne Fauna lever, er rent og klart; den kraftige Vegetation sørger 

 for rigelig Ilt. Temperaturen naar ikke altfor højt. For alle Dyr, der til deres Re- 

 spiration kan tage Ilten fra Vandet, er Respirationsforholdene gode. For dem deri- 

 mod, der skal bruge den atmosphæriske Luft, er de paa Grund af den overhggende 

 Vandsøjles Hojde i alle Maader ugunstig. Næsten alle de til Samfundet hørende 

 Former har Hudrespiration: enten dilTus (Cyrnus, Acentropus) eller knyttet til særHge 

 Hudpartier: Gæller, Trachegæller (Ephemerider, Odonater, Oredochilus-Lavver). Lunge- 

 sneglene anvender deres Lungehule som Vandlunge. Meget karakteristisk er det at 

 se, at de C/oè'on-Larver, der findes herude, har færre og mindre Tracheegælleblade end 

 de, der lever inde i mindre Damme. De tilhører hver sin Art: i Dammene fortrinsvis 

 Clo'éon dipterum, i klare Søer og rindende Vand Pseudodoëon bifidum. I det iltrige 

 Vand reduceres de respirerende Flader. Dyr, der skal bruge atmosphærisk Luft, 

 kan herude ikke hente den i Overfladen. De store Vandkalve, Vandkærer, Vandtæger, 

 Argyroneta mangler i hvert Fald om Sommeren alle i Samfundet. Skal atmosfærisk 

 Luft anvendes, maa den i saa Fald skaffes paa særlig Vis. 



Iltforbruget dækkes da af Planterne. Som Larver tager Hæmonia Luften fra 

 Vandplanternes Rødder og Rliizomer. Som Imago har Brocher vist, at den med 

 Folehornene opsamler Luftblærer og stryger dem ud over Legemet, hvor de paa 

 Grund af Kitinens særlige Struktur bliver hængende. Gennem Spiraklerne trækkes 

 denne Luft ind i Legemet. Hvorledes Plaiambiis Larven bærer sig ad, vides ikke, 

 men sikkert er det, at nærstaaende Agabus-Larver kan leve maanedsvis under Vand 

 ved lav Tp. Der staar da altid i Bagenden, ragende ud af Spiraklerne, en stor 

 Luftblære, der trækkes ud og ind, og som vistnok ved at komme i Berøring med 

 stærkt iltrigt Vand bliver respirabel igen. — 



Den sublitorale Region. 



(7V2-8 til 20 m). 



Den sublitorale Region, der begynder, hvor den sluttede Vegetation horer op, 

 indbefatter altsaa Skalaflejringerne og Brunjærnstensaflejringerne. Faunistisk set frem- 

 byder den en af Søens største Besynderhgheder. En nærmere Undersøgelse viser 

 nemlig, at den aldeles overvejende Del af Litoralfaunaen standser aldeles brat ved 

 Vegetationens Ydergrænser og gaar ikke ud i den sublitorale Region, der, idet nye 

 Arter ikke kommer til, bliver overordentHg død. 



Dyrehvet repræsenteres ganske fortrinsvis af Unio og Anodonta, Vnlvata piscinalis, 

 Bithynia tentaculata og Dreissensia polyinorpha samt Pisidierne. Ud i den gaar end- 

 videre mærkværdig faa Tubificider, Piscicola geometia, Pallasiella quadrispinosa, Eury- 

 cercus lamellatus, maaske enkelte andre Lynceider, et Par Ostracoder, 5fa/is-Larven, 

 Larverne til Molanna og en enkelt Limnophilus. Man træffer i hvert Fald ude paa 

 8 — 10 m Rør, der meget ligner dem, i hvilke man inde paa c. 5 m finder L. flavicornis. 

 Af Ephemerider maaske Caenis. Ligesom Artsantallet er ringe, saaledes ogsaa Individ- 

 antallet. Udadtil gaar Zonen jævnt over i de vegetationslose Gytjeflader. Er disse 



