165 



Fauna. 2. Den sublitoralc-profundo Fauna og 3. den euryl)alhe Fauna, der svarer 

 til Schweizerforskeres Gruppe: de profunde eurytlierme Ubiquister. 



Den litorale-sublitoralc Fauna inddeles igen i det rolige Vands og i Brændings- 

 kystens Fauna. 



Ekman's Gruppe 1 danner den væsentligste Del af, hvad jeg for Furesoens Ved- 

 kommende har kaldt Dyrelivet i den litorale og sublitorale Region. Den gaar i Vattern 

 ud til ca. 40 — 50 m nogle Arter gaar endog dybere. At optrykke hele Ekman's Liste 

 over (le herhenhørende Arter, vilde formentlig fore for vidt. Det er nok at frem- 

 hæve, at der dels er særdeles mange Arter fælles, dels at der ikke er særlig stor 

 Forskel paa de Arter, der er specifike henholdsvis for Vattern og Furesø. Kun er 

 Furesoens langt større Rigdom paa Insekter iøjnefaldende; dette hænger naturligvis 

 sammen med den ringe Dybde. 



Ekman gør imidlertid opmærksom paa, at de sublitorale Arter i Vattern ikke, 

 som man kunde vente, er nøje knyttet til Vegetationen; de standser ikke der, hvor 

 dennes Ydergrænse er. Mange af dem gaar betydelig nedenfor Vegetationsgrænsen. 

 Heri er der, som det fremgaar af det foregaacnde, en Hovedforskel mellem Vattern 

 og Furesø. 



Vatterns sublitorale Fauna mangler ikke i Furesø, men den er lier i det store 

 og hele paa det allernojeste knyttet til Vegetationen. Dennes Ophor danner 

 den naturlige Grænse udadtil for den aldeles overvejende Del af hele det Dyreliv, der 

 karakteriserer den submerse Vegetation, og hvortil mange af Ekman's sublitorale 

 Former horer. Den er Grænselinien for næsten alle Rhabdocoeler, for Naider, for næsten 

 alle ikke pelagiske Rotiferer, Spongiller, Bryozoer, Gammarus pulex og Asellus, næsten 

 alle Hydrachnider, alle Pulmonaler, og næsten alle Insekter. Der bliver derved i 

 Furesø den mest forblofTende Forskel i Dyrelivet inde i Vegetationen og udenfor denne. 



Ekman har vistnok Ret i, at det ikke i og for sig er Vegetationsgnænsens Be- 

 liggenhed, der betinger saa mange Arters Udbredelse udadtil. Jeg for mit Vedkom- 

 mende har længe, inden jeg kendte Ekman's Arbejde, ikke saa meget undret mig over, 

 at visse af Vegeta tionstæppernes Arter: Valvater, Pallasiella, Sialis, Molanna, Piscicola 

 i Furesø gik et Stykke udenfor Vegetationen. Langt mærkeligere syntes det mig at 

 v^re, at de ikke gik længere ud. Dobbelt mærkeligt blev dette mig, da jeg lærte 

 Ekman's Arbejde at kende. Naar Valvaterne i Vattern kan gaa ud over 30 m, 

 hvorfor standser de da i Furesø ved 15 m, naar de ogsaa her kan gaa udenfor 

 Vegetationen? Endvidere: Ek.man formoder, at Vatterns kalkfattige Vand er Grunden 

 til, at Limnæerne ikke gaar ud i Søens profunde Region. Dette er sandsynligt. 

 Men i vore Søer med deres overordentlig kalkholdige Vand, hvorfor standser Lim- 

 næerne her, næsten inden Vegetationen horer op? Furesoens store Limnæer kommer 

 aldrig til Overfladen for at aande. De bruger deres Lunge som Vandlunge og har i 

 øvrigt Hudrespiration (Forkrop, Følere). Hvorfor kan disse Dyr, der helt har eman- 

 ciperet sig fra atmosfærisk Luft og tilfredsstillet den forste Betingelse for Livet ude 

 paa større Dybder, i Furesø ikke en Gang naa Skalaflejringernes Bælte? 



Inden vi søger at besvare dette Sporgsmaal, vil vi se, hvorledes det i Fureso 

 forholder sig med de øvrige af Ekman omtalte Vätternfauna'er. Hans eurybalhe 

 Fauna, den altsaa, der netop bestaar af Arter uden specifik bathymetrisk Udbredelse, 



