166 



som syncs meget ufølsom overfor stor Variation i Temperaturen, og som i Vattern 

 gaar ud paa de storste Sodybder, viser i Furesø ganske det samme Fænomen som 

 Ekman's sublitorale Faunaelement. Den er ganske nøje knyttet til Vegetationen og 

 mangler udover Furesøens dybere Søbunde. Det gælder Hydra grisea, Drndrocoeliim 

 lacteum, Naider, Tubifex tubifex, Alona af/inis. Kun Tubifex harbaius, Cyclops viridis 

 og C. fimbriatus naar udover Furesøens vegeta tionsklædte Gytjeflader. 



Det er, som om der i Furesø er en eller anden bestemt Faktor, der 

 hindrer alle disse Organismers Fremtrængen udover Søbunden. 



Kommer vi endelig til Ekman's sublitoral-profundale Fauna, maattc vi jo ganske 

 naturlig vente, at den i en Sø, der ikke en Gang er 40 m, ikke forekom. Her viser 

 det mærkelige Fænomen sig, at det netop er denne Fauna, der i Forhold til Soens 

 Størrelse og Dyb er ganske godt repræsenteret. Til denne Gruppe bør i hvert Fald 

 regnes: Plagiostomum Lemani, Liinnicythere inopinata, maaske Limnicythere relicta, Dar- 

 winula Slevensoni, Cytheridea laciistris, Pontoporeia af finis, Mysis relicla og mulig visse 

 Chironomider. 



Da Chironomiderne i Furesø ikke er bearbejdede, maa vi i det store og hele 

 se bort fra denne Gruppe. Saameget kan dog allerede nu siges, at der mellem Vat- 

 terns og Furesoens Bundfauna bestaar den meget væsentlige Forskel, at medens Ten- 

 (iz'pes-Gruppen, de store, røde Chironomidelarver med Blodgæller, ganske mangler i 

 Vattern (Ekman 1905 p. 342), er det netop denne Gruppe, der dominerer i Fureso. 

 Tany/arsus-Gruppen derimod, der saa vidt vides ganske mangler i Furesø, er netop 

 Karakterdyr for Vattern. Dette er i Overensstemmelse med Thinemann's Angivelse 

 af, at Tendipes-Arterne findes i de iltfattige Søer, Tanylarsus i de iltrige (se senere). 

 Men det bør dog fremhæves, at Tanytarsus-Gruppcn ikke mangler ganske i de bal- 

 tiske, lave Søer med Dybder paa 30 — 40 m, og hvis chemiske Forhold næppe er for- 

 skellige fra Furesøens; de er saaledes Karakterdyr i Haldsø og findes Side om Side 

 med Tendipes-GrupTpen paa Bunden af Esromsø. 



For yderligere at precisere hele Fænomenets Ejendommehghed vil vi et Øjeblik 

 se paa den profunde Faunas Afstamning. 



Man har jo til Tider haft meget forskelhg Opfattelse af, hvorfra de dybere Sø- 

 bundes Fauna stammede. At fortabe sig dybere i de forskelhge Teorier og yderligere 

 bære Sten til, hvad der kunde tale for og imod dem, er der formentlig ingen Grund 

 til. Af Hensyn til FremstilHngen her er dog en kort Rekapitulation nødig. Det var 

 Forel, der først antog, at denne Fauna var en af de ydre Kaar udpræget, stærkt 

 specificeret Fauna. Senere opgav han den Anskuelse og ansaa den for en „Kümmer- 

 fauna", som kun kunde holde sig, hvis den stadig fik fornyet Tilskud fra Litoral- 

 regionen. Zschokke's Standpunkt, der ogsaa deles af Ekman, er, at Dybvands- 

 faunaen sammensættes dels af Former, der nu fuldkommen har tilpasset sig til de 

 extreme Kaar, dels af saadanne, som for at holde Valpladsen stadig maa have for- 

 nyet Tilskud fra Litoralregionen. 



I det store og hele er det Forel's to Theorier, der begge har haft Livskraft; 

 det. Efterverdenen har haft at rette, er væsentlig, at ingen af de to alene forslaar. 



De forskellige europæiske Søbundes Fauna har, saa vidt vi foreløbig kender dem, 

 og som ventelig var, mange Former fælles. Vi kan i de centraleuropæiske Søer ud- 



