168 



Artsf attigdommen i de baltiske Søers profunde Region, et Fænomen, der 

 bliver saa meget mere iøjnefaldende, naar det sammenlignes med Forholdene i de 

 alpine Søer og andre store Søers som Vatterns? Hvorfor er i de førstnævnte det 

 litorale Faunaelement i saa høj Grad tilbagetrængt? Det er, som om der i de bal- 

 tiske Søer er en eller anden Faktor, der hindrer dette Dyreliv i at bemægtige sig 

 Søbunden udover en vis Dybde (c. 15 m), medens der i de store og dybe Soer ingen 

 Vanskeligheder i saa Henseende er til Stede. 



Længe var det mig en Gaade, hvilken Faktor det var, der her gjorde sin Ind- 

 flydelse gældende. At Temperaturforhold og Vandets Gennemsigtighed direkte skulde 

 kunne øve deres Indflydelse paa denne Fauna, der levede mer eller mindre nedgravet 

 i de dybere Søbundes Dyndaflejringer, ansaa jeg ikke for sandsynligt. Det var først, 

 da de thermisk-kemiske Undersøgelser af Brønsted og W.-L. forelaa (1912), at man 

 syntes at rykke Gaadens Løsning et Skridt nærmere. De kemiske Undersøgelser gav 

 nemlig det paa den Tid ganske uventede Resultat, at der i Sommeren og Efter- 

 aarsmaanederne hersker en meget stor Iltmangel paa Bunden af Søen. 

 Den er ikke mere end ^/g — ^/g af Iltmængden i Overfladen. Det laa nu nær at for- 

 mode, at det er denne yderst ringe Iltmængde (ned til 1.05 cm i Litr.), som maatte 

 være en Hindring for mange Dyr i at rykke ud og tage de dybere Søbunde i Besiddelse. 



Det, det nu gjaldt om, var at faa at vide, hvor stor Iltmængden var ude over 

 Dybet i de store og meget dybe Søer (Lac Leman, Vierwaldstätterso, Vattern), hvis 

 Bundfauna i Sammenligning med vore Søers var saa overordentlig rig. Løselig maatte 

 man jo vente, at var der ikke Ilt nok paa Bunden af Søer paa 40 m Dyb, maatte 

 der være endnu mindre paa Søer med 2 — 300 m Dyb. Her svigtede Literaturen imid- 

 lertid ganske. Det var i 1910 — 11 ikke muligt at vise, at de baltiske Søers svagt 

 udviklede profunde Fauna skyldtes Sommerhalvaarets ringe Iltmængde over Søbunden, 

 ikke heller at en eventuel stor Iltmængde var Betingelse for, at Faunaen kunde erobre 

 de dybeste Søbunde i de store alpine Søer, i Vattern etc. 



Forholdene stiller sig nu (1916) bedre, dog er Undersøgelserne endnu ikke fort 

 saa langt ud, som ønskeligt var. Underlig nok er endnu den Dag i Dag Furesø den 

 eneste Sø, hvor vi samtidig har et nogenlunde Kendskab baade til de kemiske Processers 

 Gang et Aar igennem og til Bundfaunaen. Hverken fra Genfersø, Vierwaldstätterso, 

 Brienzer- og Thunersø, Luganersø, eller Vattern, hvis Bundfauna nu er nøje kendt, 

 foreligger chemiske Undersøgelser over Søvandet baseret som i Furesø paa Analyser, 

 anstillede i to Aar med c. 3 — 4 Ugers Mellemrum. Der foreligger kun enkelte Prøver, 

 men disse peger ganske vist alle i den rigtige Retning. Ekman angiver, at Iltmængden 

 i Vattern over Bunden paa 118 m ^^/g 1912 var 8.71. Naar vi hermed sammenhgner 

 Iltmængden ^^/g 1906 og ^^/g 1909 i Furesø og bemærker, at den da henholdsvis er 

 1.05 og 2.75, ser vi, at der er en meget stor Forskel i Iltmængen paa Bunden af 

 Furesø og Vattern. 



Respirationsbetingelserne paa sidstnævnte Sted maa være langt gunstigere end 

 paa Furesøens Bund. Enkelte Prøver fra Genfersø viser det samme: Her var efter 

 Delebecque Iltmængden i% 1898 6.59. Ogsaa Hoppe Seylers Prøve af Iltmængden 

 i Bodensø ^^/g 1892 i 245 m viser et lignende Resultat: Iltmængden 6.68. Det synes 

 af disse enkelte Prøver at fremgaa, at i disse store, dybe Søer er Iltmængden ved 



