170_ 



Iltmanglen fremkommer forst og fremmest ved, at der i en thermisk lagdelt Sø 

 ikke tilfores de under Thermoklinen hvilende Lag ny Ilt; de kommer ikke i Be- 

 røring med atmosfærisk Luft; Algernes photosyntetiske Virksomhed er i disse dybere 

 Vandlag yderst ringe, og den Iltmængde, som eventuelt Grundvand vil kunne tilføre 

 en dyb Sø, er sikkert ligeledes meget ubetydelig. Den Iltmængde, Vandlagene under 

 Thermoklinen om Sommeren har, kan altsaa ikke øges før Efteraarcts Cirkulations- 

 periode. I den givne Iltmængde vil der, da flere Faktorer tærer paa den i Sommerens 

 Løb, endvidere gaa Svind. Dels bruger de levende Organismer Ilten til deres Re- 

 spiration; dels og navnlig gaar meget store Dele med til Dekomposition af organisk 

 Materiale. Dette er af forskeUig Beskaffenhed: Plankton, der dor, langsomt synker 

 nedad og under Destruktionsprocesserne under Nedsynkningen tærer paa Iltmængden 

 i de Vandlag, de synker ned igennem. Denne Nedsynken kan i Furesø for visse Or- 

 ganismers Vedkommende tage tre Uger. Fremdeles Kystvegetationen, i vore Søer ganske 

 væsentlig Bøgeblade, løsrevet Vegetationsmateriale etc. 



Hurtigheden, hvormed Ilten opbruges, afhænger væsenthg af tre Faktorer: Massen 

 af det Materiale, der skal dekomponeres. Vandets Temperatur og Vandmassens Størrelse 

 under Thermoklinen. Jo mere Materiale, jo højere Temperatur, jo mindre lagdelte 

 Vandmasser, desto hurtigere opbruges Ilten. Betragter vi nu Furesøen med disse For- 

 hold for Øje, vil vi formentlig komme til følgende Resultat. 



I Furesø som i alle Søer, der ligger i frugtbart delvis opdyrket Terrain, fores 

 uhyre Masser af organisk Materiale ud i Søen; Bundtemperaturen er høj. I Sommeren 

 1906 — 1907 steg den til 13.4 og var i Juni — November over 10° C. Den lagdelte Vand- 

 masse er, da Søen jo i det hele er lille, ikke stor. Furesø maa høre til deSøer, 

 hvor Respirationsfor holde ne i den profunde Region i Sommertiden 

 maa kunne blive yderst ugunstige. Da alle de mindre baltiske Søer hgger 

 under ganske lignende Forhold, tør vi formode, at dette Resultat i alle disse Søer 

 i det store og hele vil være det samme. 



Birge's og Juday's Undersøgelse støtter altsaa den her fremsatte Opfattelse om 

 Aarsagen til disse Søers fattige Bundfauna. Men den giver os tillige Forstaaelsen af, 

 hvorfor de dybe Søers Bundfauna er rigere. Udfra det ovenfor sagte maa vi nemlig 

 formode, at i de store Søer med deres mægtige Vandmasser og store Dybder vil 

 Ilten i de thermisk lagdelte Vandlag umulig kunne opbruges. Ligger Søerne, som 

 Tilfældet er med de alpine Søer, i ikke nær saa frugtbart Terrain som vore, vil den 

 Masse af organisk Materiale, der skal dekomponeres i Søen, være mindre. Plankton- 

 rigdommen i disse store Søer staar langt tilbage for den i vore smaa Søer; Bund- 

 temperaturen paa de store Dyb kommer ikke op over 4 — 5° C, og de thermisk lag- 

 delte Vandlag er i Sammenligning med Furesøs uhyre. 



I det af BiRGE og Juday undersøgte Terrain (1911) manglede dybe Søer ganske; 

 ingen af de af dem undersøgte Søer havde Dybder over c. 70 m. I et senere Arbejde 

 (1914 p. 529) har de søgt at udvide deres Undersøgelser til de Forenede Staters 

 største og dybeste Søer, beliggende øst for Rocky Mountains, nemlig Cayuga og Seneca 

 lake, henholdsvis c. 130 og 188 m. Desværre lykkedes det dem ikke at gennemføre 

 Vinterundersøgelser, men de gaar ud fra (p. 578), at i disse dybe Søer vil Iltmængden 

 ikke gaa ned om Vinteren. Hvad der i denne Sammenhæng er af Vigtighed, er, at 



