171 



de for disse store og dybe Søer kunde paavise, at Iltmængden om Sommeren ved 

 Bunden var langt hojere end i de lavere; den varierede fra 5.57 i Keuka-Lakc til 

 8.45 i Seneca Lake. Den Vandmasse, der i saadanne Søer ligger under Thermoklincn, 

 (af B. og J. kaldet hypolimnion) er, som det fremhæves p. 581, saa stor og saa kold, 

 at hverken Organismernes Respiration eller Dekompositionen af organisk Materiale 

 er i Stand til at gore næ>vneværdigt Indgreb i Mængden af Vandmassernes frie Ilt. 

 Dermed er ogsaa Beviset leveret for, hvad der endnu lige til 1914 

 maatte staa som hypotetisk, at Respirationsf orh oldene paa Bunden 

 af de store og dybe Søer er langt bedre end i de lave. 



De her publicerede Sider var nedskrevene, da jeg i Slutn. af 1915 modtog Thine- 

 mann's Studier: Physicalische und chemische Untersuchungen in den Maaren der Eifel. 

 Allerede før (1913) havde Thinemann (p. 243) gjort opmærksom paa Forholdet mellem 

 Dybsovandets Rigdom paa Ilt og Dybsofaunaens Sammensætning. Han var gennem 

 Studier over Eifcl-Maarerne kommet til det Resultat, at i de dybe, klare Søer med 

 omtrent samme Iltprocent ved Bund og Overilade var det Tanytarsus-Gmppen af 

 Chironomiderne, der dominerede i Søbunden; i de lavere, planktonrige Søer med ringe 

 Iltmængde var Søbunden befolket af de store røde Chironomider. Derefter deltes Søerne 

 i Tanylarsus-SoQT (de alpine) og Cliironomus-Soev, de baltiske, hvortil han efter An- 

 givelser fra mig ogsaa regnede Furesø. Thinemann generaliserede her vistnok for 

 stærkt, og rigtigt er Hovedresultatet næpppe. En nærmere Undersøgelse mangler. 



I 1915, støttende sig til Bihge og Juday's Arbejder, men uden Kendskab til 

 deres sidste Arbejde 1914, fører han sine Studier meget længere frem. Efter disse 

 Undersøgelser falder Eifel Maarerne i to Grupper. I. I den første er Iltmængden til 

 alle Aarstider lige til de største Dybder (c. 70 m) meget betydelig; Ilttabet ved Bunden 

 er kun ringe, men det staar ikke i Forbindelse med den thermiske Lagdeling. I II. 

 bliver under Oxydationsprocesserne i Sommertiden i de dybere Vandlag den største 

 Del af Ilten brugt. Der er i disse Søer den nøjeste Sammenhæng mellem den ther- 

 miske Lagdeling og Lagdelingen efter Iltmængde. Over Thermoklincn er Iltmængdcn 

 omtrent den samme og kun varierende springvis; under er den pludselig meget af- 

 tagende, og Svindet foregaar konstant og regelmæssig. 



I Overensstemmelse hermed deler Thinemann Søerne i tre store Grupper, af 

 hvilke I og II svarer til Beskrivelserne I og II ovenfor. Til No. III hører Søer, 

 der ingen Thermoklin har, og hvor Iltmængden til alle Aarstider altid er nogen- 

 lunde lige stor. Til No. I regnes de store og dybeste Søer Genfersø, Bodensø o. s. v. 

 Til No. II de baltiske med Middeldyb, som Ex. nævnes Furesø, til III de ganske 

 lave Søer. 



Omtrent ganske paa samme Maade som jeg har Thine.mann, ligeledes støttende 

 sig til BiRGE og .Juday's Undersøgelser, omtalt Aarsagen til Forskellen i Iltmængden 

 ved Bunden af Søerne, fortrinsvis henført dem til den større eller mindre Mængde 

 organisk Substans, der udføres i Søerne, omtalt Kilderne til organiske Stoffer og frem- 

 hævet de Faktorer, der bevirker, at Ilttabet under Thermoklincn i Gruppe II foregaar 

 mer eller mindre intensivt. 



En ganske særlig Grund til, at Iltmængden i Søer af Gruppe I ikke aftager 

 under Thermoklincn, vil Thinemann söge i, at Gruppe I er fattigere |)aa Planklon end 



•22' 



