172 



No. II og navnlig i, at Phytoplanktonet, der kommer rigeligst til Udvikling i Soer af 

 Gruppe II (o: de middeldybe Soer), ganske særlig opholder sig i de øverste Vandlag, 

 hvor de virker som en iltproducerende Faktor. Dette er vistnok i det store og hele 

 rigtigt, dog er det vel et Sporgsmaal, om Planktonets Betydning ikke er noget over- 

 drevet. Rigtigere er det vistnok at sige, som Thinemann ogsaa slutter med: at det 

 yderst komplicerede Sporgsmaal om de storre eller mindre Iltmængder ved Bunden af 

 Søerne i sidste Instans bør føres tilbage til det omgivende Areals geografiske Be- 

 liggenhed og geologiske Forhold. 



Som Resultat af disse forskellige Undersøgelser kan man nu med Sikkerhed slaa 

 fast, at Iltmængden ved Bunden af Søerne i Slutningen af Sommerhalv- 

 aaret altid er mindre end ved Overfladen, men at den Mængde, der 

 under Stagnationen er forbrugt, er yderst forskellig i de forskellige 

 Søer. I de store, dybe Soers Bundvand er Iltmængden selv under Stagnations- 

 perioderne ikke synlig forskellig fra Iltmængden i Overfladen. Endvidere ved vi med 

 Sikkerhed, at Iltmængden i Soer med Middeldyb og liggende under saadanne Forhold, 

 som er de normale for de baltiske Søer om Sommeren, enten opbruges helt eller kun 

 er en ringe Brøkdel af Overfladens. Vi ved endvidere, at de førstnævnte Søer huser 

 en meget artrig Fauna, de sidstnævnte en meget fattig. Saalænge intet andet 

 foreligger, er det paa vor Videns nuværende Standpunkt naturligst 

 at antage, at en Sobunds Artsrigdom fortrinsvis afhænger af den 

 Ilt mængde, der om Sommeren findes i de dybere Vandlag. Til den 

 ringe Iltmængde i de baltiske Søers Bundvand kan kun en fattig Fauna tilpasse sig; 

 til Gengæld kan denne Faunas Individrigdom være overordentlig stor. Hvor stor denne 

 er, hvor mange Individer, der findes paa et bestemt Flademaal, derom ved vi i Øje- 

 blikket intet, men det er at vente, at kommende Undersøgelser bør kunne give 

 Svar herpaa. 



At den Del af de store Søers profunde Fauna, som bliver relativt rigest re- 

 præsenteret i de baltiske Søer med Middeldyb, netop hører til de mere udpræget pro- 

 funde Former, færdig tilpassede til de extreme Kaar, som Livet ude paa de mørke, 

 bløde Sobunde kan byde er naturligt. Omvendt kan man nu ogsaa forstaa, at den 

 Del af de store Søers profunde Fauna, som er svagest repræsenteret i de baltiske 

 Søers dybeste Partier, maa blive den, der hyppigst maa rekruteres fra Litoralregionen. 

 Netop for denne Faunadel vil Iltmanglen i Sommerhalvaaret i de baltiske Soer bliver 

 den Faktor, der faar den til at standse paa sin Vej ud imod Dybet og hindre den 

 i at tage de baltiske Søbundes profunde Region i Besiddelse. Da denne Iltmangel 

 ikke hersker ude paa de store, dybe Søers Sobunde, er den i hvert Fald ikke her 

 nogen Hindring for, at Litoralfaunaen kan rykke ud og under fortsat Rekrutering 

 langsomt omdanne sig til Livet under de extreme Kaar, de store Soers profunde 

 Region byder sine Beboere. 



Det kan endnu tilføjes, at samtidig med, at Ilten aftager om Sommeren i Furesø, 

 tiltager Kulsyremængden meget stærkt. Dette kan være en medvirkende Grund 

 til, at mange Organismer, maaske navnlig Mollusker, har ondt ved at leve der; 

 men foreløbig kan vi ikke regne hermed; thi vi kender kun hdt til, hvorledes det 



