173 



forholder sig mod Kulsyremængdcn Ul de forskellige AarsLider ude over de store Soers 

 største Dyb. 



Der kan maaske være Grund til at tilfoje, at fornylig (1915) har Juday som den 

 første undersøgt Iltforholdene i tropiske (eentralamerikanske) Ferskvande. Søerne er 

 beliggende i Guatemala og San Salvador. P'orholdene viste sig her at være noget 

 lignende som i de tempererede Søer. Ilten maa i de lavere Søer formodes ganske at 

 opbruges i Vandlagene nær Bunden; i den dybe Lake Atitlan (Maximaldyb 322 m) 

 var Forskellen i Iltmængden ved Bund og Overflade kun ringe. Af stor Interesse er 

 Juday's Paavisning af, at Iltmængden i de tropiske Søer i det hele i alle Dybder var 

 betydelig mindre end i de af ham undersøgte nordamerikanske tempererede Søer. Han 

 angiver saaledes, at i den tempererede Sø Seneca lake var Iltmængden i Overfladen 

 6 Procent over Mætningspunktet, medens den i den tropiske Sø, Atitlan Lake, var hen- 

 imod 13 Procent under Mætningspunktet. Ganske mærkelig lyder en Angivelse af 

 DowNEs (1911 p. 133) om, at Vandet i Reservoirerne i Panama-Kanal-Zonen hele Aaret 

 igennem var lagdelt, og at der hele Aaret igennem i en Dybde af kun 3 m praktisk 

 talt ikke var opløst Ilt til Stede. 



Den, der i en Aarrække har studeret den tempererede Zones Soer og fulgt med 

 i, hvad der er skrevet om arktiske og tropiske Soer, kan ikke frigøre sig for den Op- 

 fattelse, at vor Jordklodes rigeste lacustrine, lavere Dyreliv findes i de tempererede 

 Søer. Om de tropiske Søers Dyreliv er det vel i Øjeblikket vanskeligt at danne sig 

 nogen Forestilling; ud fra vort nuværende Kendskab synes den Opfattelse dog beret- 

 tiget, at den tropiske Zones uendehge Rigdom paa Arter og disses luxuriöse Udstyr 

 i mindre Grad gælder Ferskvandfaunaen end Havets og Landjordens Fauna. Man 

 finder ogsaa denne Opfattelse fremsat i Rejsebeskrivelser. Vil en Fremtid vise, at den 

 er rigtig, er den Forklaring da ikke nærliggende, at ligesom de slette Ernæringsforhold 

 sætter en Grænse for Livets rige Udfoldelse i arktiske Soer, er det de slette Respira- 

 tionsforhold i de tropiske Søer, betinget af disses høje Temperatur og af, at Ilten 

 bruges til Dekompositionen af de uhyre Masser af organisk Materiale, der foraarsager, 

 at Ferskvandets Dyreliv i Troperne ikke naar den enorme Frodighed, som iøvrigt 

 kendetegner Tropelandene? 



Naar man med de her publicerede Studier og med Blegvad's smukke Arbejde 

 over Nærings- og Ernæringsforholdene hos Havbundens Dyreliv (1914) for Øje be- 

 tragter vore Sobundes profunde Dyreliv, bliver man slaaet af, hvor uendelig fattige 

 de ferske Vandes Søbunde er. Mest ejendommeligt synes det mig at være, at disse 

 selv i de største og dybeste europæiske Soer, naar man ser bort fra et Par enkelte 

 Amfipoder og Isopoder, næsten udelukkende befolkes af lutter mikroskopiske eller 

 ganske smaa Organismer. Kun i Søer, der raader over Dybder paa over 600 m 

 (Bajkai, Tanganyika), viser der sig store Former (Amfipoder, prosobranche Snegle o. a.). 

 Ikke mindre mærkeligt er det, at Faunaen paa de dybe Sobunde i saa overordentlig 

 ringe Grad er tilpasset til at indfange den Næringsregn, der fra oven gennem Vand- 

 lagene drysser ned til dem. Alle Organismer med Fangkroner mangler næsten ganske; 

 den eneste Undtagelse er Fredericella, som i de baltiske Soer kun er paavist i Litoral- 

 regionen, men som er aim. paa Bunden af de store Schweizersøer og i Vattern. Snabol- 

 dannelser skikkede til at sluge Bundens Detritus, Følere der kan lægges henover So- 



