224 



16 



Begyndelsen og negative Værdier i Slutningen. Differenserne mellem Arbejdsvær- 

 dierne og Hvileværdiernes Middeltal kan derfor ikke antages at give et rigtigt Bil- 

 lede af Stofskiftets Forløb under Arbejdet. 



En anden mulig Beregningsmaade er den, at man kun tager Hensyn til den 

 ene eller den anden Gruppe af Hvileværdier. Saaledes gik Speck tilværks ved sine 

 bekendte Undersøgelser, idet han kun bestemte Hvileværdier enten før eller efter 

 Arbejdet'). Det er derfor undgaaet hans Opmærksomhed, at man vil komme til 

 ganske forskellige Resultater, alt efter som man regner med den ene eller den anden 

 af disse Størrelser. Tænker man sig i Fig. 3 de vandrette Linier, som angiver Hvile- 

 værdierne, forlængede, saa vil Afstanden fra disse Forlængelser til de tilsvarende 

 Kurver give Stofskiftetilvæksterne under Arbejdet. Disse bliver meget smaa, i mange 

 Tilfælde negative, hvis man regner ud fra de øvre Hvileværdier, derimod over- 

 ordentlig store, hvis man regner ud fra de nedre. Speck fandt faktisk ogsaa i en- 

 kelte Tilfælde negative Stofskiftetilvækster, hvorpaa han ingen Forklaring giver; men 

 da hans Arbejdsmaade i det hele var ganske u])raktisk, lønner det ikke Umagen al 

 drøfte hans enkelte Resultater. Da vore Maalinger viser, at der næsten altid er en 

 Forskel paa Hvileværdierne før og efter Arbejdet, har man aabenbart her at gøre 

 med et ret lovmæssigt Fænomen, som man maa tage Hensyn til; dette kan ikke 

 gøres paa den Maade, at man ignorerer den ene Gruppe. 



Tilbage bliver, saa vidt jeg kan se, som eneste mulige Beregningsmaade den 

 af Becker og Olsen anvendte Metode: man tænker sig Organismens Hvilestofskifte 

 varierende jævnt, proportionalt med Tiden, fra den øvre til den nedre af de fundne 

 Størrelser og beregner Tilvæksten under Arbejdet som Differensen mellem det fak- 

 tiske Stofskifte og det for hvert enkelt Tidspunkt gældende Hvilestofskifte. Det er 

 dette jævnt varierende Hvilestofskifte, der i Fig. 3 og de følgende Figurer er frem- 

 stillet ved rette Linier, der forbinder de sammenhørende Hvileværdier. Stofskifte- 

 tilvæksterne under Arbejdet i ethvert givet Øjeblik bliver altsaa fremstillede ved Af- 

 standen maalt paa Ordinaterne fra denne Skraalinie til den paagældende Kurve. 

 For Rigtigheden af denne Beregningsmaade har Becker og Olsen egentlig ikke ført 

 andet Bevis, end at Stofskiftet i fuldstændig Hvile, naar Fp. slet ikke arbejder, synker 

 ret jævnt, saa at det efter en vis Tids Forløb er mindre end i Begyndelsen. Men 

 fordi dette foregaar i Hvile, er det strengt taget ikke sikkert, at det ogsaa vil finde 

 Sted under Arbejdet, hvor Stofskiftet er forøget. F'ig. 3 o. f. viser imidlertid, at der 

 virkelig er en almindelig Tendens til Formindskelse af Stofskiftet ogsaa under Ar- 

 bejdet. Hvis man overhovedet kan tale om Parallelisme mellem en ret Linie og en 

 bugtet, saa maa man sige, at de indtegnede Skraalinier virkelig de fleste Steder 

 nærmer sig stærkt til at være parallele med de Kurver, der angiver Stofskiftet under 

 Arbejdet. Men dette vil med andre Ord kun sige, at det ovenfor opstillede Princip 

 for den sandsynligste Beregningsmaade her er sket Fyldest. At Afstandene fra Skraa- 

 linierne til de paagældende Kurver er tilnærmelsesvis ligestore, betyder ligefrem, at 



'j Physiologie des mensciil. Athinens. Leipzig 1892. S. 205 og 207, Tab. 47 og 48. 



