23 



søg, men Illoplagelsen er i Forsøget uden Arbejde kun 0,029 cnv .s mod 0,228 cm''/.s 

 i det andel. Del lør allsaa ret sikkert paaslaas, at Aandedrælsorganernes Arbejde i 

 sidste Tilfælde kun har krævel 13 *' o af Iltforøgelsen, og man kunde derfor være fil- 

 bøjelig til at antage, at Centralorganels Arbejde havde lagt Heslag paa Resien. Som 

 det senere skal paavises, er denne Slutning næppe berettiget. 



Da Fp. P. var en øvet og sikker Regner, faldt Additionsarbejdel ham meget 

 let. Endnu lettere maatte A-Tcslen, den blotte Optælling af Bogstaver være, og For- 

 søget P. 11 bekræfter delle. Derimod erklærede Fj). P., at han altid havde haft meget 

 vanskeligt ved at lære udenad. Dette passer ogsaa nok for 16-Stavelsers Ramser, af 

 hvilke Fp. i 35 Min. kun lærte 5 med gennemsnitlig 22,6 Gennemhesninger; lige- 

 ledes er ogsaa Iltoptagelsen meget stor, 0,(536 cm '/s (P. 9). Af 8-Stavelsers Ramser 

 lærte han derimod i samme Tid 50 med gennemsnitlig 4,7 Gennemlæsninger og et 

 Iltforbrug af 0,301 cm^js (P. 13), hvilket er betydelig mindre end den tilsvarende 

 Størrelse hos Fp. N., der havde meget let ved at lære udenad (Tab. 1). Forholdet 

 lader sig imidlertid let forklare derved, al Fp. P. aldrig har haft videre Øvelse i at 

 lære udenad, thi Øvelsen har erfaringsmæssig en betydelig Indflydelse i)aa den Let- 

 hed, hvormed Indprentningen foregaar, og denne Indllydelse maa mærkes mere paa 

 lange Ramser end paa korte. Derfor er Fp. P. den underlegne, hvor Talen er om 

 lange Ramser, medens han godt kan klare sig overfor de korte. 



Fp. N, havde for adskillige Aar siden haft stor Færdighed i at regne; nu havde 

 han ikke mere Øvelse end den, de fleste Mennesker faar ved det daglige Livs Oj)- 

 gaver. Der blev derfor med ham gennemført en længere Række Forsøg med Addi- 

 tion for om muligt at paavise Stofskifteforøgelsens Aftagen med voksende Mekanise- 

 ring af Arbejdet. Maalet naaedes for saa vidt ikke, som F'p. trods en kort daglig 

 Øvelse hjemme slet ikke kom til airegne mekanisk. Han hævdede selv: „Jeg regner 

 hver Gang paa en ny Maade". Meningen hermed var nærmest den, at han ikke ad- 

 derede de sukcessive Tal, men sprang rundt i Talrækken for at linde to eller flere 

 •Addender, der gav runde Summer. Derved bliver selve Additionen overmaade nem, 

 men skal den blive rigtig, maa man huske, hvilke Tal man har sprunget over, og 

 dette kan undertiden blive en ret vanskelig Hukommelseskuust. Det viste sig da 

 ogsaa, at N.s Beregninger var behæftede med ikke faa Fejl; derimod naaede han 

 ganske vist efterhaanden et større Antal Additioner end nogen af de andre Fp. Som 

 Arbejde betragtet maa denne Regnemaade nodvendigvis være vanskeligere end den 

 rent mekaniske Adderen, og det er følgelig ganske naturligt, at Iltoptagelsen for 

 Fp. N. er dobbelt saa stor som for Fp. P. (Tab. 1) og mindst 4 Gange saa stor som 

 for Fp. L. Det er saaledes ganske vist ikke lykkedes hos et og samme Individ at 

 paavise Stofskiftetilvæksternes Aftagen, efterhaanden som Arbejdet mekaniseres. Men 

 indirekte frenigaar dette dog ved en Sammenligning af de forskellige Fp., idet en 

 Regnemaade, der kræver Overlæg og OmlanUe, ses at medføre en uforholdsmæssig 

 stor Forøgelse af Stofskiftet. 



Ogsaa i andre Henseender bar disse Additionsforsøg med Fp. N. vaM-cl betyd- 

 ningsfulde, idet de jævnlig førte til ganske unormale Værdier, der gav meget væsent- 



