29 



2'M 



dagede imidlertid Fejlen og gav efter 10 Min. Forlol) Fp. Instruktion om al ændre 

 Arbejdet og kun tælle e'er. Dette føltes af Fp. som en meget betydelig Lettelse, 

 fordi Opma^rksomheden ikke i)ebøvede at være nær saa stærkt spændt. Gaar vi nu 

 ud fra den opstillede Hypotese, at en særlig Anspændelse af Opmærksomheden med- 

 fører forhøjet Muskeltonus og dermed forøget Stofskifte, saa er det indlysende, at 

 en Slappelse af Opmærksomheden maa have formindsket Muskeltonus og et mindre 

 Stofskifte til Følge. Netop delte viser Forsøget P. 10, og dettes anormale Forløb er 

 saaledes fuldt forklarligt. 



Det ligger nær at formode, al de negative Tilvækster i P. 10 skyldes den Om- 

 stændighed, al Fp. gaar over fra el vanskeligt Iii et let Arbejde. Erfaringen lærer 

 imidlertid, at en saadan Forandring af Arbejdets Art aldeles ikke behøver al finde 

 Sled, for al Arbejdet skal medføre formindsket Stofskifte. 

 Betingelsen er blot den, at Fp. er ganske fortrolig med 

 Arbejdet, finder del let og derfor slet ikke anspænder 

 sig. Dette var netop Tilfældet med de lo Forsøg L. 3 og 

 L. 6 (Fig. 8), hvor Arbejdet var fortløbende Addition, 

 som Fp. besad stor Øvelse i. Begge Forsøg viser i Be- '^P 

 gyndelsen af Arbejdet en betydelig Formindskelse af 35 

 Stofskiftet, som omtrent ved Midten af Arbejdstiden igen 

 naar op til Hvilestofskiflets Størrelse. Tilsyneladende er 

 det vel ganske gaadefuldl, hvorledes et Arbejde, der normalt medfører en Stofskifte- 

 forøgelse, overhovedet kan præsteres, naar Slofskiftet nedsættes. Men det mystiske 

 forsvinder, naar Tonusforandringerne lages med i Betragtning. Ti selv om Fp. sidder 

 godt støttet i en magelig Stol, har Kroppens Muskler dog en vis Tonus, før Arbejdet 

 begynder. Hvis nu Musklerne uvilkaarlig slappes under Arbejdet, fordi Fp. ikke 

 finder det nødvendigt at anstrenge sig, saa maa Stofskiftet kunne blive betydelig 

 nedsat, selv om ogsaa Arbejdet kræver en vis Del deraf. Maalingsresullalel bliver 

 da ligefrem Difterensen mellem den positive Tilvækst, som Arbejdet medfører, og 

 den negative, der er en Følge af Tonusslappelsen. Og er denne sidste numerisk 

 størst, bliver hele Resultatet negativt. Konsekvensen heraf er, at den samme Tonus- 

 slappelse uden noget samtidigt Arbejde maatlc have en endnu slørre Slofskiflefor- 

 mindskelse til Følge. Det var da Umagen værd at forsøge, om dette virkelig lod sig 

 paavise eksperimentalt. 



Nøjagtigt kan el saadant Forsøg naturligvis ikke blive, da vi intet Middel har 

 til at kontrollere Tonusslappelsen. Man kan ikke gøre andel end at slappe Musklerne 

 saa meget, som den givne Stilling tillader, og tillige tilvejebringe den samme Re- 

 spirationsfrekvens som under Arbejdet, idet man lader en Metronom angive Tem- 

 poet. De lo Forsøg, L. 2 og L. 4 (Fig. 8), viser Resultalerne af denne Freragangs- 

 maade. I L. 2, hvor Aandedrætshyppigheden var 12 pr. Min., gik all efter Ønske; 

 Stofskiftet er, som Figuren viser, stærkere nedsat end i Forsøgene med Arbejde, 

 L. 3 og L. 6. Differensen mellem den i L. 2 og L. 3 optagne Illmængde er 0,192 — 

 0,139 = 0,053; denne er opført i Tab. 1 og afviger ikke altfor meget fra den direkte 



