33 



241 



(ielse, Hvile, saa kan Stofskiftet blive saaledes nedsat, at den (jcnnenisnitliye Tiltxvkst er 

 negativ. 



Den første af disse Sætninger er nærmest en ligefrem Følge af den ved Normal- 

 forsøgene fastslaaede Lovmæssighed : Stofskiftet vokser med den Anstrengelse, et 

 Arbejde kræver. Hvis et givet Arbejde, formedelst ydre eller indre Forstyrrelser, 

 bliver særlig vanskeligt at udføre, saa at Individet maa anstrenge sig mere, maa 

 dermed ogsaa Stofskiftet vokse; det er Opmærksomhedsanspændelsen, ikke Arbejdets 

 Art, der betinger Stofskifteforandringen. Den sidste Sætning derimod maa vel nok 

 siges at indeholde noget nyt, da det næppe paa Forhaand lod .sig afgøre, at en sjæle- 

 lig Virksomhed kan medføre en Formindskelse af Hvilestofskiftet. Men da saavel 

 de anormalt store positive som de negative Slofskiftetilvækster ikke kan være for- 

 aarsagede ved selve Centralnervesystemets Arbejde, kræver disse en særlig F'orkla- 

 ring. I det foregaaende er allerede paavist, at 



de fundne Afvigelser fra de normale Stofskifte forandringer under sjælelig Virk- 

 somhed lader sig forklare ved, at en Anspændelse eller Slappelse af Opmærksomheden 

 medfører tilsvarende Forandringer i Musklernes Tonus, hvormed Stofskiftet forøges eller 

 formindskes. 



I det følgende Afsnit skal en nærmere Bevisførelse for denne Hypoteses Higtig- 

 hed forsøges. 



Stofskiftets Afhængighed af Tonusforandringer. 



Følgende Betragtning synes at kunne føre til et direkte Bevis for den opstillede 

 Hypoteses Rigtighed. Stofskiftet kan ifølge Sagens Natur for enhver given Fp. ikke 

 komme ned under et vist Minimum. Hvis Fp. nu ved fuldstændig Slappelse af 

 Musklerne og den størst mulige legemlige og sjælelige Ro søger at nærme sig dette 

 Minimum saa meget som muligt og derefter begynder Arbejdet, saa maa delte nød- 

 vendigvis medføre en Forøgelse af Stofskiftet. Formindskes kan det nemlig ikke, 

 saafremt Minimum virkelig er naaet. Uforandret kan det ifølge Hypotesen heller 

 ikke blive. Thi ved størst mulig sjælelig Ro maa enhver selv nok saa let sjælelig 

 Virksomhed have nogen Anspændelse af Opmærksomheden til Følge. Saafremt Hypo- 

 tesen altsaa er rigtig, d. v. s. saafremt enhver Opmærksomhedsanspændelse medfører 

 en Tonusforøgelse, maa under de givne Betingelser et hvilket som helst Arbejde 

 medføre positive Stofskiftetilvækster. Paa denne Maade maa man kunne faa et 

 nogenlunde paalideligt Maal ogsaa for de Arbejder, der som oftest medfører nega- 

 tive Tilvækster, men ganske vist kun under den Forudsætning, at Opmærksomheden 

 ikke anspændes stærkere end netop nødvendigt for Arbejdets Udforelse. Hvis Fp. 

 derimod, paa Grund af den vilkaarlig tilvejebragte Slappelsestilstand, maa tage sig 

 stærkt sammen for at faa Arbejdet udfort, vil Stofskiftet, ifølge vore tidligere Er- 

 faringer, aabenbart kunne forøges langt ud over, hvad Arbejdet egentlig kræver. 

 Forsøgene viser, at det sidste faktisk indtræder, saa at den i Hviletilslanden fore- 

 liggende Muskeltonus faar en meget væsentlig Indflydelse paa Slofskiflel under Arbejdet. 



I). K. 1) Vlilciisk Selsk. Skr . nnlurvldensk. og nialhem. Afd.. 8. U:ikkc. III. 2. 31 



