246 



38 



ligt Arbejde i egentlig Forstand. Da Tilvæksterne imidlertid for denne Fp. er meget 

 nær de samme ved de to ganske forskellige sjælelige Virksomheder, fremgaar heraf 

 det ret paradoxale Forhold, at man faar en Fornemmelse af Anstrengelse netop i 

 det Tilfælde, hvor Muskelspændingerne spiller den mindste Rolle. Modsigelsen lader 

 sig dog uden Vanskelighed hæve ved den Antagelse, at Tonusforandringerne under 

 spændt Forventning udbreder sig til mange Muskler, men kun faar ringe Intensitet, 

 medens de ved egentligt Arbejde utvivlsomt lokaliseres fortrinsvis i Ansigtels Muskler, 

 hvor de naar en ikke ringe Styrke. 



Ved det andet Forsøg, L. 18, læste Fp. den samme Bog som i L. 11. Nogen 

 Spændingskurve blev ikke optaget, thi da Bogen nu var ham fuldstændig bekendt. 



L 1 1 i 1 



— b-l— 4-^1 1 1 1 1 

 _ a=-2,i _ 

 X.18. 





cø^ = o_^\5 



1 1 1 1 1 1 1 1 



1 1 1 Tn— 



'o 10 20 30 40 50 60 10 20 30 40 50 60 70 80 90 

 Fig. 13. 



maatte „Spænding" anses for udelukket. Stofskifteforholdene tyder ogsaa tildels her- 

 paa, idet Tilvæksterne til at begynde med er negative, men de gaar rigtignok hurtig 

 over til at blive positive, saa at de gennemsnitlig naar en ikke ringe positiv Værdi 

 (Fig. 13). Sammenlignes L. 18 med L. 17 (Fig. 9), hvor ligeledes en bekendt men 

 ikke spændende Fortælling blev læst, saa ses Kurverne i den Henseende at stemme 

 overens, at Stofskiftetilvæksterne gaar fra negative til stadig voksende positive Vær- 

 dier, og netop dette har vi fundet at være karakteristisk for en sjæ^lelig Virksomhed, 

 der indledes med en Slappelse af Opmærksomheden. Forskellen mellem L. 18 og 

 L. 17 beror da rimeligvis derpaa, at selve Forestillingsindholdet, skønt det var be- 

 kendt, dog ifølge sin Beskaffenhed har medført nogen Spænding i L. 18, medens 

 dette var udelukket ved L. 17, hvor Fortællingen var af mere idyllisk Art. Men i 

 L. 18 har Spændingen dog, hvad Stofskiftetilvæksterne viser, været betydelig ringere 

 end i L. 11, hvor F'ortællingen virkede med hele Nyhedens Styrke. Tænker man 

 sig fremdeles, at Fp. havde været Øjenvidne til de rystertde Tildragelser, som han 

 her blot har læst om, saa vilde han ganske sikkert have oplevet en Spænding af 

 langt mere intens Karakter, end Læsningen kan give Anledning til. Disse Forsøg 

 synes saaledes at give et ikke uvæsentligt Bidrag til Belysning af Forholdet mellem 

 egentlige (autopatiske) Affekter og æstetiske Emotioner. Erfaringen lærer, at enhver 

 Affekt kan optræde som æstetisk Emotion uden derved at miste sit ejendommelige 

 Artspræg, idet alle de karakteristiske Affektytringer fremtræder med betydelig Styrke. 

 Alligevel er der mellem den virkelige Oplevelse og dens æstetiske Genpart en aldeles 



