47 



255 



arbejdede, er Illoptagelsen under Arbejdet 73 " o slørre end i Hvilelilstaiideii. Der- 

 imod er Illoplagelsen i „Normalforsøgeiie" med aaiideligl Arbejde højst 15 " o større 

 end i Hviletilstanden, og af denne lltniængde medgaar endda en vis Del til Aande- 

 drælsmusklernes forøgede Arbejde og de stedfindende Muskelspændinger. Central- 

 organets Andel bliver saaledes temmelig ringe. I de anormale Forsøg kan Iltfor- 

 bruget ganske vist blive betydelig større, men Overskudet maa her, som tidligere 

 paavist, hovedsagelig skrives paa Muskelspændingernes Regning. Størst er Iltop- 

 tagelsen i Forsøget P. 16, som skal omtales i det Følgende; her er den 43 " n større 

 under Arbejdet end i Hvile, men del kan med Sikkerhed godtgøres, at mindst de 

 37 " o skyldes Kropmuskulaturens forhøjede Tonus. Det er saaledes kun smaa Energi- 

 mængder, der transformeres i Nervesystemet. Hertil kommer yderligere, at Hjerne- 

 barken er rigeligere forsynet med Blodkar end noget andet Organ, hvormed Mulig- 

 heden er givet for en forholdsvis hurtig Genopbygning af de dekomponerede StolTer. 

 Gaar vi nu ud fra, at Træthed ved Hjernevirksomhed ligesom ved Muskelarbejde 

 beror paa, at der i Begyndelsen forbruges mere, end der kan erstattes, saa vil den 

 deraf følgende Formindskelse af Arbejdsydelsen kun blive ringe. Thi da Forbruget 

 kun er lille, og Erstatningen forholdsvis stor, maa det Punkt hurtig naas, hvor 

 Assimilationen holder Ligevægt mod Dissimilationen, og Arbejdsydelsen følgelig er 

 konstant. Kun hvis Arbejdet er meget anstrengende, ligger saa at sige paa Grænsen 

 af, hvad Individet kan præstere, vil Arbejdsydelsen kunne aftage i længere Tid, men 

 før eller senere maa den blive konstant. 



Erfaringen bekræfter fuldstændig Rigligheden af disse Betragtninger. Af særlig 

 anstrengende F'orsøg, fortsatte tilstrækkelig længe til at føre til konstante Arbejds- 

 mængder, foreligger ganske vist kun et eneste, men sammenholdes det med Udfaldet 

 af mindre anstrengende Forsøg, kan Resultatet ikke være tvivlsomt. Forsøget er 

 udfort af Miss Arai paa Foranledning af Thokndike '). Hun løste i 4 paa hinanden 

 følgende Dage daglig ()8 Opgaver i Multiplikation af to fircifrede Tal, som hun lærte 

 udenad; kun Resultaterne, men ingen Mellemregninger noteredes. Arbejdet blev 

 fortsat uden Ophold til Indtagelse af Føde osv. og krævede omtrent 10 Timer dag- 

 lig. Resultatet er angivet i Tab. 3. De 68 Opgaver er delt i 17 Grupper à 4 Opgaver, 

 og for hver Gruppe er angivet den Tid, som Arbejdet har krævet; det anforle An- 

 tal Minuter er Middeltallet af de fire Dages Arbejde. Det ses, at Tiden, om end 

 med talrige Svingninger, stadig vokser. Et bedre Overblik over Træthedseflekten 

 faar man, naar man beregner, hvormange Opgaver der er løste i hver af de 10 

 Timer. Delte kan gøres med tilstrækkelig Nøjagtighed ved følgende Betragtning. De 

 første 12 Opgaver har taget ialt 67,3 Min. I de sidste 7,3 Min. maa der af Gruppe 3 

 være løst 1,2 Opgaver, følgelig er der i første Time løst 12 — 1, 2 = 10,8 Opgaver. 

 Gennemføres Beregningerne paa denne Maade, linder man del i Tab. 3 for hver 

 af de 10 Timer anførte Antal Opgaver. Arbejdsydelsen ses her at synke indtil 

 den 5. Time, hvorefter den, bortsel fra en enkelt Svingning, er tiln;iMinelsesvis 



') Auf. Skrift S. 14 o. f 



