53 



261 



i visse Tilfælde maatte have en langt overvejende Andel i de maalte Stofskiflelil- 

 vækster, og det lykkedes at paavise, at de ogsaa var medvirkende i større Udstr;«.'k- 

 ning, end man hidtil havde haft Formodning om, i saadanne Tilfælde, hvor Stof- 

 skifteforøgelsen ikke direkte tydede derpaa. Men hvor meget der i saa Fald maatte 

 skrives paa Muskelspændingernes Regning, lod sig ikke afgøre. Nogen exakt Be- 

 svarelse af Spørgsmaalet synes mig i det Hele taget ikke mulig. Ved dyrefysiologiske 

 Undersøgelser kan man sikkert kunstigt tilvejebringe storre eller mindre Tonus- 

 forøgelse i bestemte Muskler og maale den dermed følgende Stofskifteforandring. 

 Men for at kunne bygge videre paa de saaledes vundne Resultater, maa man kunne 

 maale Extensitet og Intensitet af de Tonusforandringer, der hos Mennesket ledsager 

 de forskellige Opmicrksomhedsanspændelser, og hertil har vi foreløbig intet Middel. 

 Man kunde da tænke sig at gaa den Vej, al man benyttede patologiske Tilfælde, 

 hvor Muskellammelser udelukkede Tonusforandringer, til Bestemmelse af Stofskiftet 

 ved sjælelige Virksomheder. Men med Tonusforandringerne maatte rimeligvis ogsaa 

 Fornemmelsen af Anstrengelse falde bort, saa at selve den sjælelige Virksomhed 

 blev defekt og følgelig ikke vilde give Oplysninger om Forholdene hos normale 

 Individer. Problemel l)liver saaledes ikke let at løse, og at anstille Gisninger over 

 Størrelsen af Centralorganets Stofskifte forekommer mig nærmest at være Tidsspilde. 

 Vi har set, at en større Anspændelse meget let bringer Slofskiflelilvækslerne op til 

 det dobbelte af det normale Forbrug, og at denne Forøgelse i det væsentlige maa 

 skyldes Muskelspændinger. Der er altsaa intet til Hinder for, at ogsaa den normale 

 Stofskiftetilvækst ved en sjælelig Virksomhed for Storstedelen kunde hidrøre fra 

 samme Aarsag. Men hvorledes det taktisk forholder sig, om Nervesystemets Andel 

 er 95 "io eller kun 5 "c, har vi foreløbig intet Middel til at afgøre. 



Skønt vore Undersøgelser saaledes ikke har opfyldt de Forventninger, der blev 

 stillet til dem, er de dog ikke helt uden teoretisk Interesse. De har givet os nye 

 Indblik i den faste Forbindelse mellem sjælelige og legemlige Processer og dermed 

 Data, paa hvilke man kan prøve Rigtigheden af de Hypoteser, der er opstillede om 

 dette Forhold. Jeg skal gennemgaa de væsentligste af de fundne Kendsgerninger og 

 søge at forklare disse. 



Vi har set, at der bestaar en fast F'orbindelse mellem Individets Fornemmelse 

 af Anstrengelse ved en sjælelig Virksomhed og den dermed følgende Stofskifte- 

 forandring. Dette er ganske gaadefuldt, saalænge vi ikke véd, hvorfra Anstrengelses- 

 fornemmelsen hidrører. Men naar den, som ovenfor paavist, er en Fornemmelse af 

 Muskelspændinger, der vokser proportionalt med Komplikationen af de forløbende 

 centrale Processer, saa er Overensstemmelsen mellem Anstrengelse og Stofskifte let 

 forstaaelig: de er kun to forskellige Virkninger af meget nær samme Aarsag. Stof- 

 skiftetilvæksterne er det kemiske Resultat af samtlige neuro-muskulære Processer 

 under Arbejdet, Anstrengelsesfornemmelsen er det psykiske Resultat specielt af Pro- 

 cessens muskulære Part; disse to Virkninger maa nødvendigvis følges ad. 



Vi har fremdeles set, at Stofskiftet vokser, endog meget betydeligt, naar Indi- 

 videt paa Grund af en eller anden Indisposition maa anspænde sig særlig stærkt 



