264 



delsen ikke er større, end at Forbrug og Tilførsel, Dissimilation og Assimilation 

 holder hinanden i Ligevægt, saa opstaar ingen Træthed, og følgelig er der heller 

 ingen Trælhedseffekt. Hvis Arbejdstempoet derimod straks fra Begyndelsen gaar til 

 Grænsen af Individets øjeblikkelige Ydeevne, kan Tilførslen ikke dække Forbruget, 

 og det arbejdende Organ trættes; i saa Fald ses en Trætliedseffekt, Formindskelse 

 af Arbejdsmængden. Hvad enten Træthed opstaar eller ej, vil Arbejdskurven altid 

 forløbe noget uregelmæssigt, hvilket dels skyldes de fysiologiske Funktioners Periodi- 

 citet dels sjælelige Momenter, saasom Individets Temperament, Tilvanthed overfor 

 Arbejdet og særlige Motiver, hvis Opdukken paa ethvert Tidspunkt under Arbejdet 

 kan forandre Arbejdstempoet. Disse forskellige Forhold influerer ligesaa vel paa 

 Muskelarbejde som paa Aandsarbejde, men for begge Virksomheder er dog i sidste 

 Instans de til Raadighed staaende Energimængder det afgørende. 



Disse disponible Energimængder og deres Forandringer under Arbejdet faar 

 vi netop Kendskab til gennem Stofskiftebestemmelserne. At Stofskiftetilvæksterne 

 under det aandelige Arbejde ikke svinger med den præsterede Arbejdsmængde er til- 

 dels en Følge af, at vor Metode er for grov til at paavise slige Svingninger, hvis de 

 forekommer. Da vi kun bestemmer Stofskiftet for Perioder af 10 Min. Varighed, 

 kan hurtigere forløbende Variationer naturligvis ikke konstateres. Men iøvrigt blev 

 det paavist ovenfor (S. 21, Fig. 4), at Iltoptagelsen i hvert Fald ofte er periodisk og 

 ganske uafhængig af den i det givne Moment præsterede Arbejdsmængde; der er 

 følgelig næppe nogen Mulighed for at genfinde Arbejdsmængdens Variationer i Stof- 

 skiftet undtagen for lange Tidsrum, hvor Travlhed kan gøre sig gældende. Untier 

 disse Forhold fandt vi da ogsaa en ringe Formindskelse af Stofskiftetilvæksterne 

 med aftagende Arbejdsmængde, naar Træthedsfølelse ikke gjorde sig gældende, hvor- 

 imod der ved langvarige og mere anstrengende Arbejder altid var en Stofskiftefor- 

 øgelse, hvad enten Arbejdsmængden formindskedes eller holdt sig konstant. Det er 

 aabenbart dette paradoxale Fænomen, der nærmere maa forklares. 



For det første er det indlysende, at man ved voksende Træthed kun vil kunne 

 naa at holde Arbejdsmængden nogenlunde konstant, hvis man stadig bestræber sig 

 for at yde det mest mulige. Hvis man derimod giver efter for Trætheden og ned- 

 sætter Arbejdstempoet, vil Arbejdsmængden, og dermed sikkert ogsaa Stofskiftet, 

 stadig formindskes. Vi har ganske vist ingen Maalinger, som direkte viser dette, 

 men det er indlysende, at Stofskiftet synker til Hvileniveauet, hvis Individet helt 

 holder op med at arbejde. En tilstrækkelig Formindskelse af Arbejdsmængden maa 

 altsaa ogsaa formindske Stofskiftet. For det andet blev det allerede ovenfor paavist, 

 hvorledes en særlig Interesse, et nyt Motiv til Anstrengelse meget vel kan tænkes 

 at gøre hidtil ubrugte Energilagre disponible for Arbejdet. Der er altsaa intet mærke- 

 ligt i, at Individets Bestræbelse for trods Trætheden al yde saa meget som muligt 

 kan holde Arbejdsmængden ret konstant. Hvad der skal forklares, er saaledes kun, 

 hvorfor Stofskiftet under disse Forhold vokser saa overordentlig stærkt. En Analogi 

 fra det rene Muskelarbejde vil maaske bedst forklare Sagen. 



Lad os tænke os en Mand staaende oprejst og bærende en Vægt paa f. Ex. 



