s .1. iJNDAiii,. i'i;NN'.\ i i i.ii)-M.Ä(;'ri:T i mhki.i.i i.a dv. 



KikisinustHnu. Den följaiule beskrifningeii af" sistnämnda exemplar afser hufvudsakligen 

 el t af dem, nemligen det vi liärnedan benämna Unibellida niiniacen. 



Skaftet är utat hela sin längd fyrkantigt, mer eller mindre hoptryckt frän sidorna 

 oc-h S-formigt böjdt, sä att i den un<lre bagen, soiii upptar omkring * ^ af polypstockens 

 hela liingd oc\\ hvars böjning är helt svag, den dorsala sidan är konvex och den veii- 

 trala sidan konkav, och tvärtom i den öfre bågen, hvars böjning är betydligt starkare, i 

 synnerhet närmast rachis, som sjelf fortsätter kurvan. Nedersta ändan af skaftet bildar 

 en föga afsnörad ändbldsa, och ofvanför henne vidtager den nedra skaftansväUnini/en, 

 >om uj)pät småningom tilltar i tjocklek, tills hon vid sjettedelen af hela skaftets längd 

 hastigt afsmalnar och försvinner, sä att till och med kalkaxeln skiner igenom det ytterst 

 tunna coenenchymet. Skaftet afsmalnar sedan sakta, tills vid en femtondedels skaft- 

 längd frän dess spets, der böjningen hastigt tilltager, coenenchymet starkt utvecklas pa 

 den konkava dorsalsidan, så att denna öfra skaftansvällning får formen af en skära. 

 Ellis och MvLii s beskrifva henne som en blåsa; vi skola längre fram få se, hvarpå denna 

 uppfattning sannolikt berott. I allmänhet är den öfra skaftansvällningen spiralvriden. 



Den polypbärande delen eller rachis utgör en omedelbar fortsättning af den öfra 

 ^kaftansvällningen, men dess dorsalsida utbreder sig så, att rachis får formen af ett åt 

 en sida böjdt, tresidigt prisma, hvars konvexa sidor upptagas af zooidfält, under det 

 att polyj)erna utga dels från den konkava sidan — dorsala polyper — dels från de 

 kanter, som begränsa denna sida — laterala polyper — . Spetsen af rachis är stundom 

 så starkt inböjd, att han döljes af de yttersta laterala polyperna, och vid flygtigt be- 

 traktande synes dä polypknippet sitta i eller omsluta spetsen af rachis, så som Ellis 

 och Mylius framställa förhällandet. 



Polypernas anordning och lagen för deras tillväxt synes vara följande (se nedan- 

 stående träsnitt samt Tafl. 2 figg. 19 och 20, Tafl. 3 fig. 27): närmast under spetsen 

 af rachis, på dorsalsidan sitter den äldste polypen, som för sitt läge må heta terminal- 

 polypen .{T) \ nedanför terminalpolypen framkommer en ny polyp, hvilken, så länge han 

 bibehåller denna plats, kan kallas basalpolyp (Träsn.figg. 1 & 2 : I). Till en början liknar 

 denne basalpolyp en zooid utan tentakel; efterhand utvecklar han sig (se Tafl. 2 fig. 15), 

 tentakelskifvan uppdelar sig i, slutligen 8, veck, mellan hvilka tentaklen framskjuta, 

 och omsider har han uppnått samma storlek och utveckling som terminalj)olypen. Under 

 tideti har han ändrat ])lats och blifvit lateral polyp (Träsn.figg. 3 — 6 : I), i det han stält 



