KONGL. SV. VET. AKADEMIENS IIANDLINGAU. BAND. 13. N:0 3. 



9 



sig vid (venstra) sidan af terminalpolypen, undanträngd af en ny, i tillväxt stadd po- 

 lyp (Fig. 3: II), hvilken intagit den förres plats som basalpolyp, i midtellininien af 

 rachis, och i sin ordning växer fatt sina båda föregångare och drager sig åt andra 

 (högra) sidan om terrainalpolypen. Polypstocken har då (Fig. 4)jemte terminalpolypen 

 två laterala polyper (I & II) och en ny basalpolyp (III), samt en (IV) eller flere out- 

 vecklade polyper nedanför denne. De laterale polypernas antal tillväxer sedan alter- 

 nerande på venster och höger sida genom den ständiga framkomsten af nya, zooidlika 

 polyper och dessas utveckling till basala och slutligen laterala polyper. Afven inom 

 den sålunda slutne polypkretsen uppkommer ett antal smärre dorsala polyper (Fig. 4: 

 Dl; Fig. 5: Dl, D2; Fig. 6: D1 — D6, ål — å6, d'l—d'6.) Härden för deras till- 

 komst är närmast under terminalpolypen, der det föreliggande exemplaret af U. 

 miniacea visar en outvecklad polyp (Tafl. 2, fig. 19 d4). Efterhand som dessa 

 dorsala polyper utveckla sig och deras antal ökas, trängas de allt längre ned på rachis, 

 och i deras anordning spårar man en tendens att bilda sneda rader, liksom hos Funi- 

 culina; dock kan af det för handen varande materialet ingen bestämd slutsats dragas i 

 detta afseende. Afven hos Ellis' figur F, hvilken här meddelas i kopia (Tafl. 2, fig. 20), 

 kan emellertid polypernas anordning mycket väl tydas efter den här framstälde planen, 

 oaktadt figuren ursprungligen blifvit ritad efter en helt annan uppfattning. 



Polypernas form är nästan cylindrisk eller vaslik. De äro ej retraktila, men 

 kunna något sammandragas, och peiusomet visar då några få tvärrynkor. De åtta septa 

 skina igenom det svagt rödblåa perisomet som blekgula band, ända från tentakelskifvan, 

 mellan tentaklens baser, ned till basen af polypen. På spritlagda exemplar och ännu 

 mer på torkade (Ellis' figur F) draga sig septa tillsamman, så att dessa band synas så- 

 som insänkta fåror. 



Munnen är aflång 'med två högt uppstående, starkt rynkade läppar. Bland de 

 oregelbundna rynkorna kan man urskilja åtta djupare veck. Af dessa äro de, som 

 sitta i »munvinklarne», ofta svagare än de andra ^). 



Tentaklen, åtta till antalet, utgå från tentakelskifvan med bred bas, utsidan platt, 

 insidan kullrig med en ränna långs midten, ett stycke uppåt. Längre ut mot spetsen 

 antaga de en mera jemn rundning. At båda sidor utgå cirrher, hvilka, olikt förhål- 

 landet hos andra pennatulider, hvarken till antal, längd eller utgångspunkter visa nå- 

 gon symmetrisk anordning. 



Zooiderno, bekläda sidorna af rachis ända ned till den ventrale kånten, som sjelf 

 till stor del betäckes af dem. At dorsalsidan till bilda de upphöjda, laterala fält 

 (" Zooidwiilste Köll.), som skjuta sig upp mellan de-^laterale polyperna. Ofvanför 

 förste och andre laterale polypen utbreder sig hos U. pallida ett lateralt zooidfält på 

 hvardera sidan af rachis, utan att dock nå ända ut till dess spets, hvaremot hos U. minia- 

 cea dessa fält gå upp mellan de laterale polyperne och terminalpolypen, hvilken senare dess- 

 utom hos denna art har ett eget, upphöjdt zooidfält på nedre delen af sin mot spetsen 

 af rachis vända sida. Zooiderna i de upphöjda fälten äro ofta mer eller mindre skaf- 

 tade, de öfriga fullkomligt sessila. 



Jfr. Wahlgren: Ofversigt af matsmältningsorganernas bvggnad hos Irregulärdjur och Coelenterater. Sid. 

 39. Luud 1857, 8:o. 



K. Vet Ak.id. Handl. Band. N:o 3. * 2 



