10 



J. LINDAHL, PRNNATULID-SLÄGTRT UMBELLULA cuv. 



Hvad Umbellulas inre organisation betrilffar, har bristen på tillräckligt material 

 för dissektion — da båda exemplaren såsom uniker måst sparas till det yttersta — ej 

 medgifvif en detaljerad utredning af alla vigtigare frågor. Ett par snitt å U. miniacea 

 visa emellertid följande förhållande: 



Umbellulas .sia/V har i sin nedersta del en helt egendomlig byggnad, i det att 

 ändhläsan uto^öros af den utvidgade nederste änden af ventralsidans hufvudkanal, hvars 

 båda sidoväggar, de ventrala-laterala septa, böja sig in under de öfrige tre hufvudka- 

 Tialerna, så att de bilda deras botten. Nämnda septa göra dervid ett starkt veck upp- 

 åt, hvarigenom den af dem beklädde änden af kalkaxeln kommer att hänga ett stycke 

 ned i ändblåsan (Tafl. 1 fig. 5 a). 



1 öfre delen af nedra skaftansvällningen (Tafl. 1, fig. 1) finna vi jerate de fyra 

 hufvudkanal erna tolf mindre, långsgående bikanaler, hvilka omslutas af de dikotomiskt 

 klufna septa, der dessa förena sig med skaftväggen, och äfven i sjelfva väggens inre 

 bindväfslager finnes ett antal oregelbundet fördelade, större eller mindre långskanaler. 



I skaftväggens midt ligger ett nät af tjocka tvärkanaler (Fig. 2 t.c), beklädda med 

 ett opitheliuni, tnotsvarande det af Kölliker angifna fetthaltiga epithelium De tyckas 

 äfv^en inuti vara fylda med celler, mellan hvilka näringsvätskan cirkulerar; i långssnitt, 

 som afskära dessa kanaler på tvären, visa de inga lumina. De mynna in i ett system 

 af egendomligt veckade långskanaler (Le.) i väggens yttre bindväfslager. Ett tvärsnitt 

 visar de sistnänmde kanalernas fingerdelta lumina med en ytterligare, fin förgrening 

 åt sidorna. De omgifvas af ett mäktigt lager af långsgäende muskler {1. m), hvilkas 

 fibrer i det afbildade tvärsnittet genom täckglasets tryckning utbredt sig på vissa delar 

 af preparatets undra sida, radierande åt alla håll, och derigenom tydligt visa sin karak- 

 ter af muskelfibrer, hvaremot deras afskurna öfre ändar, hvilka ej på detta sätt utbredt 

 sig, ytterst otydligt skilja sig från epitheliutn-cellerna, som bekläda tvärkanalerna. 



( ^fvanför nedra skaftansvällningen tyckas kanalerna vara betydligt sammanträngda, 

 och detta hos U. pallida ända derhän, att ccenenchymet smyger sig in i långsrännorna 

 på kalkaxeln, hvilken tydligt skiner igenom. 



I öfra skaftansvällningen ligger axeln tätt under ccenenchymet på ventralsidan, 

 och dorsalsidans hufvudkanal synes här hafva formen af kanalen i en sabelbalja. Det 

 är ej otroligt, att denne dorsale kanal af en eller annan anledning (t. ex. genom inne- 

 slutna gasers expansion vid minskadt tryck) kan blåsas upp, såsom fallet tycks ha va- 

 rit med de af Adrians funna exemplaren, och hvilket torde ha gifvit anledning till, att 

 Ellis och Mylius beskrefvo den öfra skaftansvällningen som en simblåsa. 



Afven i rachis finna vi kalkaxeln tätt under coenenchymet på den ventrala sidan, 

 men på de andra sidorna tyckas kanalerna vara väl utbildade. 



Axeln, som når från ilndblåsan, der hans spets är krökt uppåt (Tafl. 1, fig. 5 a), 

 nästan ut till spetsen af rachis (Tafl. 3, fig. 23 ai).), är spolformigt fyrkantig med 

 en djup ränna långs midten af hvarje sida. Vinkeln i bottnen af rännorna är 

 på dorsalsidan något större än 90 grader, samt på höger och venstersidorna något 

 mindre än 90 grader, under det att ventralsidans ränna är rundadt tvär i bottnen (Tafl. 



•) KÖLLIKER: Dif Pennatulideii, Taf. XVII, fig. 150 r. 



