10 



G. EISEN, IJIDHAG TILL KÄNNEDOMEN OM HENILLA. 



kring dem af andra ordningen, fig. 5, och dels kring bottnarne af" första ordningens 

 polypdjurhus, fig. 2. De två första af dessa fall äro egentligen ett och samma, ty 

 emedan skifvans rand nästan uteslutande upptages af outvecklade individer, erhåller 

 den genom de kring dessa hopade gula spicula utseendet af ett smalt gult bräm. Det 

 är således de färgade spicula som ensamt gifva polypariet dess praktfulla färgteckning. 



De fullkomligt ofärgade nålarne synas till en del endast vara färgade spicula i 

 ett yngre stadium. Storleken, ehuru öfver hufvud något varierande, är dock densamma 

 hos alla tre slagen spicula. De ofärgade uppträda hufvudsakligen hos mycket unga 

 exemplar, och ersätta der de gulas ställe, men de förekomma äfven i sarcosomet hos 

 fullt utbildade, blandade med de violetta och gula. Förutom de tre hufvudsakliga 

 ställen, hvarest de gula spicula förekonuna, träffas de, ehiu'u till mycket ringa antal, 

 nästan öfverallt, blandade med de violetta. 1 polypariets inre skiljeväggar linnas de båda 

 slagen af färgade spicula i nästan lika mängd, dock så, att hvarje slag för sig gerna 

 håller sig tillsammans i rader eller större fläckar. 



Löser man en af dessa kalknålar i någon syra, så att den kolsyrade kalken från- 

 skiljes, återstår en gulbrun organisk massa af nålens form, hvilken massa möjligen kan 

 vara en sjelfständig cell, som i sitt yttre lager afsöndrat kalk; den äger intet synligt 

 innehåll. 



Det epidermislager, som bekläder de särskilda polyperna, tycks omedelbart 

 utbreda sig öfver hela den öfriga delen af polypariet, och bildar der ett tunnt lager, 

 som närmast betäcker sarcosomet, och som på några ställen är försedt med nässel- 

 kapslar. Detta epidermislager, i hvilket jag kunnat urskilja tydliga celler endast i stjel- 

 kens nedre ofärgade del, är äfven på detta ställe rikast försedt med nässelkapslar. 

 Dessa utgöras här, liksom i polypernas fångarmar, af talrika konvexa massor af nässel- 

 celler, som höja sig öfver sjelfva epidermislagret. Längre upp på stjelken aftaga nässel- 

 kapslarna mer och mer till dess de slutligen alldeles uteblifva. 



Närmast under detta epidermislager möter polypariets hufvudmassa, det egentliga 

 sarcosomet eller coenenchymet, med sina talrika inbäddade spicula. I stjelkens ofärgade 

 ända träder dock sarcosomet mer och mer tillbaka, — äfven saknas här spicula af hvarje 

 slag, — och lemnar här rum för de öfriga lagren, de två muskellagren. I större delen 

 af sjelfva skifvan beklädes sarcosomet, på insidan, omedelbart af de till de särskilda 

 polyperna hörande lagren, men i skifvans midt, samt i den ihåliga stjelken, der inga 

 polyper äro fastade, finnas flera lager, hvilka för polypariet äro af stor betydelse. 



De i skifvans midt, på öfra och undra sidorna belägna j)olypfria fälten, utgöra 

 de yttre väggarne af ett i skifvans inre befintligt, och med stjelkens inre i sanunanhang 

 stående kanalsystem. Såsom ofvan nämdes, är stjelken inuti ihålig, icke försedd med 

 den hos de flesta Pennatulider förekommande centrala förkalkade axeln. I dennes ställe 

 flnnes ett utefter stjelkens hela längd löpande band, hvilket utgör en skiljevägg, som 

 uppifrån och ned delar honom i två längsgående, parallela rum. Detta band, som 

 till större delen utgöres af bindväf, är fästadt vid rörväggen medelst talrika niuskler, 

 hvilka, löpande genom sjelfva bandet, derifrån utbreda sig i rörväggen, och der sam- 

 mansmälta med ett i denna gående ringformigt muskellager af betydlig styrka och 

 tjocklek. Fig. 15 framställer en transversal genomskärning af stjelken, 6, och en del 



