I Stilla Hafvet förekoinraer, vid San Pedro i Californien, en art af Pennatulidslägtet 

 Renilla, af hvilken jag funnit tillfälle att anställa den närmare undersökning, jag nu går 

 att i korthet meddela. 



Polypariet, tig. 1, 2, består af två, mycket skiljaktiga delar: den platta, horison- 

 tala skifvan; och den frän dennas undra sida nedåt utgående stjelken, till det yttre lik 

 stjelken hos öfriga P(;nnatulider. 



Skifvan, hvilken till sin omkrets kan efter djurets behag antaga olika former, 

 är, vanligast och typiskt, platt och njurformigt rundad; hon är tjockast i midten, och 

 aftunnar derifrån jemnt mot randen. Den del af randen, som motsvarar stjelkens fäste, 

 har en djup, efter medellinien gående inskärning, som skiljer de tvänne breda flikar, 

 hvilka förläna skifvan det njurformiga utseendet. På skifvans öfra, mot stjelkens fäst- 

 punkt motsatta yta, sitta polyperna. På hennes undra yta tinnas inga sådana; denna 

 utgöres endast af bottnarne af djurhusen och de i polypariet löpande kanalerna, Ijegrän- 

 sade af gula linier, som stråla mot randen, i det de utgå från ett i skifvans medellinie 

 beläget, från stjelkfästet mot hennes främre ända sig sträckande ovalt spetsigt fält, 

 hvars kanter äfvenledes äro af ";ula linier beojränsade. Alla dessa linier ntojöras af 

 gula kalkspicula. Under det att hela det öfriga polypariet är, på samma sätt, färgadt 

 skönt violett, sträcker si<2^ den "ula fär2;tecknin«;en till skifvans utkanter, och omfjifver 

 henne der med ett smalt höggult bräm, synnerligast tydligt på hennes undra yta. 



Skifvans öfra yta har äfven ett fält, från hvilket de i polypariet befintliga rum- 

 men utgå, och på hvilket inga polyper äro fastade. Det har nästan samma spolformiga 

 utseende, som den undra ytans, dock är det öfra fältet något spetsigare framåt och 

 äfven något längre. De båda fälten äro nästan fullkomligt parallela, och vid stjelkfästet 

 af nästan samma bredd. 



På skifvans öfra yta gru[)pora sig polyperna, åtminstone hos yngre exemplar, i 

 regelbundna rader, så att den första, innersta raden, på hvarje flik löper nästan parallelt 

 med det polyplösa fältet. Längsefter denna första rad ordna sig de följande i långa 

 concentriska bågar, i det de särskilda polyperna sinsemellan hålla nästan lika afstånd. 

 Hos äldre exemplar blir ordningen allt mindre noggrann, och endast de första eller 

 inre raderna äro regelbundna i förhällande till hvar andra. Detta gäller likväl endast 

 om de större, utvecklade och med full tentakelkrans försedda polyperna, ty det finnes 

 utom dem, andra, smärre, utan fångarmar, hvilka stå i ett visst förhållande till de stora. 



