141 



neproměnné platnou částí jest šest vět o skládání pohybů postupných 

 a otáčecích, jež jsou sestaveny na př. v mé Fysice, díl L §. 19—21. 



Není úlohou této stručné úvahy, podati obšírnou theorii aequi- 

 valencí pohybů; chci se obmeziti pouze na první čásť vytknuté úlohy, 

 totiž na diskussi různých pohybů v tom směru, by jakýsi přehled 

 získán a nejjednodušší tvary kinetické vyhledány a za základ ostatních 

 položeny byly. Většina jednotlivých vět v této úvaze se vysky- 

 tujících není novou, any se uvádějí příležitostně ve spisech o me- 

 chanice a zejména o pružnosti jednajících (v. zejména spisy v po- 

 známce uvedené); novým jest však vedle některých zvláštních vět jed- 

 notné stanovisko, vyhledání souvislosti a vztahů týchž vět, přesnější 

 rozlišení a charakterisování různých tvarů pohybu a jejich významu. 



Východištěm našeho rozboru budtež rovnice, které poskytují 

 nej všeobecnější analytický výraz stejnorodé deformace, totiž: 



x' = a l0 + a lt x + a 12 y + a 13 z 

 (1) y f = a 20 + a 2í x + « 22 y + « 23 2 



Z ' = «30 + ^31^ + «32 V + «33 Z > 



Zde jsou a?, ?/, z souřadnice libovolného bodu útvaru deformaci 

 podrobeného před vykonáním této deformace, x f , y ř , z' souřadnice 

 téhož bodu po vykonané deformaci. Dvanáct součinitelů a mn jsou 

 konstantní veličiny, pokud jest deformace v skutku stejnorodou. Každou 

 nestejnorodou deformaci lze jak známo v nekonečně malé vzdálenosti 

 od libovolného bodu, jejž volíme za začátek souřadnic, považovati za 

 deformaci stejnorodou. Pak jsou však veličiny a mn úkony polohy 

 téhož bodu, majíce pro každý bod deformovaného útvaru jinou 

 hodnotu, čili jinými slovy, jsouce závislé na souřadnicích toho 

 kterého, za začátek (relativních, k nejbližšímu okolí jeho se vzta- 

 hujících) souřadnic voleného bodu. Mimo to stávají se též úkony 

 času, když nejen začátečnou a konečnou polohu deformovaného 

 útvaru, nýbrž i průběh celé deformace mezi oběma krajními polo- 

 hami v úvahu bereme. Můžeme tudíž považovati nejvšeobecnější 

 deformaci, jinými slovy nejvšeobecnější pohyb jakéhokoli 

 útvaru co postup nekonečně mnoha nekonečně malých 

 stejnorodých deformací, rozdílných mezi sebou i na různých 

 místech i v různých dobách; právě tak, jako nejvšeobecnější pohyb 

 útvaru neproměnného považujeme za postup nekonečně mnoha neko- 

 nečně malých, v různých dobách rozdílných translací a rotací. 



Z tohoto stanoviska, t. j. pokud se o to nepokoušíme, rozložití 

 libovolné deformace v jiné prvky čili základní deformace (pohyby) 



