else, saa formaliter bans Anskuelse af Sproget, bans Sprogphilo- 

 sophi, nemlig at det lexicalske Princip, Prineipet for Ordets For- 

 bindelse rned dets Betydning er Vilkaarlighed, det syntaktiske, 

 Prineipet for den indbyrdes Forbindelse af Ord og Sifitninger, 

 Nodvendighed, at altsaa Sproget, denne subjective Verden, Men- 

 neskets egen Skabning, iVeinbyder den sammr Forbindelse af ab- 

 solut Selvstamdighed og Tilfaddighed i det Enkelte raed absolut 

 Nodvendighed i det Hele, som den objective. Det er i Striden 

 onri auv/^iva, d. e. hypothetiske Ssetninger, at Diodoros har ud- 

 talt dette syntaktiske Princip, idet bun navnlig ligeoverfor Philon 

 gjorde gjasldende aXvj&sc sivai auvvjupivcv, hr.iz ar~-; ivih&izxo p-nj-cs 

 svSo'xsrar, apxoVsvov a* 1 aXr^oOc, X^'yew iizl^hoQ (Sext. Emp. adv. 

 Ma them. VIII, 113), altsaa fremhasvede Nodvendigheden i For- 

 bindelsen af Forsretning og Eftersretning eller gjorde den Opda- 

 gelse, som hans Modstandere, navnlig Philon, ikke synes at have 

 havt 0ie for, at den egentlige Sandhed i Ordenes og SfBtninger- 

 nes Verden, som i Tingenes og Begivenhedernes, bvoraf bin egent- 

 lig kun er den subjective Reflex, er den nodvendige Forbindelse 

 eller Nodvendigheden, nemlig i Sproget Erkjendelsen af den ob- 

 jective, Tingenes Nodvendighed. 



Sin Lrere om denne sidste fremsalte og begrundede Diodoros 

 i den Slutning, der isrer gjorde ham beromt i Oldtiden, nemlig 

 o xuptsuwv Xoyoc. Det synes efter Arist. Met. IX, 3 p. 177 Br. og 

 andre Steder (citerede af Deycks S. 69f ), som om de aeldre Me- 

 garikere kun have anerkjendt det Virkelige som Muligt, altsaa 

 negtet al Forskjel mellem Mulighed og Virkelighed og dermed al 

 Forandring, fordi nemlig for dem det Erie var det Gode og der- 

 med ogsaa detSande. Denne Lsere har nu Diodoros modificeret 



