Forudvaerende. Den Sophisme, hvormed Dette bevises, nemlig 

 den ovennaevnte o xuptsuov, er efter Arrianus Epictet. diss. II, 19 

 folgende: det Forbigangne er nodvendig sandt; det er nu umu- 

 ligt, at det kan v&ere anderledes, end det er; men af Muligt kan 

 ikke felge Umuligt, hvilket Wide vaere Tilfajlde, dersom, hvad 

 der nu er umuligt, nemlig det Modsatte af, hvad der er skeet, 

 eiiLranu skulde have vrcret muligt; altsaa er Intet muligt, 6 ouV 

 ia-b a/.TjOi; cjV i'—oll Hermed er da udtalt og forsogt bevist 

 Fatalismen, hvorved al Frihed ophseves, og naar Cicero i sit Skrift 

 de Fato (c. 9) soger at forsvare Diodoros mod Beskyldningen for 

 Fatali>me. idet ban paasfaar, at der her kun handles om en Ord- 

 forklaring, da have vi deri visselig kun en Prove paa den over- 

 fladiske Himcliuhed. der i sin Ivor for at gjore ogsaa Andres Tan- 



ville faa en anden Prove hos en anden philosophisk Skribent. 

 Med Hensyn til den sidste store Philosoph af den megariske 



phiens Historic en mrerkelig Strid modem to stik modsatte Op- 

 ffttninger, hvilke dog begge komme i afgjort Strid med den ene 

 eller den anden af vore Kilder. Reprsesentanterne for de mod- 

 satte Opfatninger ere navnlig Hegel og Prantl, hvilke begge ere 

 en m t charak tenser e ham under Synspunktet af den mid- 

 delalderske Strid tnellem Realisme og Nominalisme, men saaledes, 



baum (Plat, Parm. 65) og Zeller (Phil, der Griechen, II, 182, 2) 

 i Henhold navnlig til de Steder, hvor den almindelige megariske 



deo og i Forbindelse dermed, altsaa ideelt at forstaa, om Vaerens 

 Enhed og Uforanderlighed specielt tillages ogsaa Stilpon (AH- 

 siokles hos Euseb. prapar. evang. XIV, 17, 1) og derimod sset- 

 tende Diog. Laert. II, 119 (avijpsi xal ~x e^Tj) udaf Betragtning 

 sou, beroende paa en Feiltagelse, gjore ham til Realist, saa gjor 

 Prantl (Gesch. der Logik im Abendlande I, 35 if.), lreggende Ho- 



