296 



hersker den. Og naermere kan Forholdet mellem Forskjel og Hen- 

 titet bestemmes saaledes, at mens Systemets aandelige Charakter 

 overhoved beror paa, at der dog i Adskillelsen er Enhed, at paa 

 den ene Side Monstrene dog ikke ere fremmede, udvortes, men 

 Intelligensens Indhold og Eiendom, og paa den anden Resultatet 

 som tilsigtet tillige den beveegende Aarsag, beror derimod dets 

 specifik sesthetiske Charakter paa, at der i Enheden dog er Ad- 

 skillelse, paa den ene Side paa, at Intelligensen ikke er sig sin 

 Magt over og Eiendomsret til sine Idealer fuldt bevidst, og paa 

 den anden paa det ikke Tilsigtede, det Instinctsmsessige, Hensigts- 

 lose i Productionen. 



Det nasvnte Sporgsmaal kan saaledes fra Platonismens Stand- 

 punkt besvares paa to Maader, eller den Tilspidsning, den dog- 

 matiske Skjferpelse af Systemet, som dets Resvarelse medforer, 

 kan ske enten i Retning af dens almindelige aandige eller af dens 

 specifi kt resthetiske Charakter, men svaekker i hvert Fald begge. 

 Spensippos gik, som vi have seet, den sidste Vei, han accentu- 

 erede Systemets sesthetiske, formale Moment, idet han besvarede 

 Spergsmaalet derhen, at for det Forste det Ene og det Gode ere, 

 skjont vistnok beslaegtede (Arist. Eth. N. L. 4, 1096, b, 5), dog 

 forskjellige, fordi det Gode og det Fuldkomne overhoved er det 

 Senere (Arist. Met. XII, 7, 1072, b, 30; XIV, 5 i Beg. og 4, 

 1091, a, 29 ff.), og Gad eller Fornuftenforskjellig fra begge (s. v.). 

 Hvorledes denne sidste Sats begrundedes af Sp., videsikke; men 

 det er let at se, at den folger nodvendig af den foregaaende. 

 Derved, at Principet, den ideelle eller formale Aarsag, bestenit 

 adskilles fra Resultatet, derved negtes det, at dette er tilsigtet, og 



