297 



(Cic. N. 1). r, 13, 32). Sp. er saaledes for det Ferste Atheist 



som en endelos Fremadskriden fra det Ufuldkomnere til det Fuld- 

 komnere (se de ovenfor anforte St. af Arist, Met.). 



Hvad der adskiller den platoniske Ide fra den rene Form 

 eller Qvantitetsbestemrnelse er dens noget ubestemte Relation til 



dornmelige Bevidsthed opha3ves naturligvis ogsaa denne Relation, 

 og hos Sp. fulcTendes derfor den Forvandling af Ideerne til Tal, 

 som Rllerede begynder i de seneste af Platons egne Skrifter. Sp. 

 opstillede som transscendent (x«pi<7Tov) Princip det mathematiske 

 Tal og det jjLafhjjAaTtxoc (se de af Zeller II, 657, 4 og 668, 1 an- 

 ferte Steder), udledet af Enheden og Flerheden, og hans Ver- 

 densanskuelse bliver saaledes i sin Grund en mathematisk, forma- 

 listisk. Sammenhaengen i Tilvaerelsen bliver derfor ogsaa knn 

 formel; realiter bliver den „episodisk", dens Sphrerer uafhrengige 

 af hinanden, med forskjellige Principer, (Arist. Met. VII, 2, 1028, 

 b, 19; XII, 10, 1075, b, 37; XIV, 3, 1090, b, 13), kun forbundne 

 ved Ligbeder, og det er en Ma-ngde saadanne Ligheder mellem 

 Ord, Gjenstande og Bpharer, han har eftervist, navnlig i sit Ho- 

 vedva?rk, som ogsaa forer den i saa Henseende betegnende Titel 

 "Ouoia (Zeller II, 652, 2). 



Den modsatte Besvareise af det ovenangivne Spergsmaal har 

 aabenbart Sp.'s Efterfelger Xenokrates givet, idet han for det Ferste 

 gjorde det Gode, det Fuldkomne, til Udgangspunktet og saaledes 

 identisk med det Ene, og derntest Tallet og dets Princip, det 

 Ene, identisk med Guddornmen. Det, der egentlig principielt 



