1887]. 



BIDRAG TIL INSULA REILIl's MORPHOLOGT. 



9 



er størst, derefter kommer den bagre, nedre og den forreste er 

 mindst. Hvad angår selve ophoiningens form. minder den . ved 

 sin convexitet om en muslingskal. og denne lighed forøges ved 

 alle dens vindingers mærkelige anordning. Alle disse folder ud- 

 går nemlig fra nedre vinkel som et centrum for at stråle ud, 

 idet de ndvider sig, imod samme vinkels modsatte rand, som er 



insulas øverste og største rand " Også substantia s. 



lamina perforata anterior får en nøiere beskrivelse (p. 181-84). 



Et af de mest betydningsfulde verker over de forskjellige 

 gyrencepkale hjerneformers relieiforholde har man i Le ur ets 

 Anatomie comparée du systéme nerveux (15, Tome L), der 

 siden fortsattes af Gratiolet. Vistnok anerkjender man ikke 

 længere de der opførte systemer og inddelinger, uden at der- 

 for værket taber sin betyning som et grundlæggende arbeide. 

 Le ur et yder ..la scissure de Sylvius" hos de forskjellige 14 

 grupper af hjerneformer, som han opstiller for pattedyrenes ved- 

 kommende, megen opmærksomhed. Hos de former, der har glatte 

 hjerner, hentyder han på det tilsvarende sted af hjernen, hvor 

 man i almindelighed finder en mer eller mindre ndtalt depression. 



I Arnold-s (8, pag. 726—27) store anatomiske håndbog er 

 den sylviske grube og den ,,Eeilske øe" mere kortelig beskrevet 

 uden at der dog tilføies noget væsentligt nyt. Han inddeler hjerne- 

 hemisphæren i 5 lapper, lobus frontalis, lobus parietalis, lobus 

 occipitalis, lobus temporalis og lohus inter medius s. opertus s. eau- 

 dicis, som han kalder ,,mellemlappen" eller ..stamlappen" efter 

 Burdach, hvilken hjernedel beskrives som et skjult beliggende 

 hjerneparti. 



Medens allerede tidligere Gall og delvis også Serres havde 

 forsøgt at uddrage visse slutninger om lokalisationen af de psy- 

 chiske egenskaber ved sammenlignende anatomiske studier af 

 hjernen og opstillet hypotheser derover, hvilke som bekjendt er 

 bleven modsagt og deres uholdbarhed grundigen eftervist af 

 mange forskere, finder vi ligesom hos Leuret en lignende bestræ- 

 belse også hos Huschke, der i sit meget betydelige og inter- 

 essante værk (11) anvender nye. mere exacte methoder. Han 

 opstiller theorien om de 4 urvindinger, idet han meget slutter 



