1887.] 



BIDRAG TIL ENSULA REILIl^S MORPHOLOGI. 



57 



lem basal- og lateralfladen. Sådan linder man den i almindelighed 

 hos de større drøvtyggere, hvilket hos L e u r e t så træffende 

 er afbildet. lnsularpartiet ligger med sin langstrakte basale, 

 til lugtepartiet stedende del ubedækket og står ved overgangs- 

 vindinger i forbindelse med hjernehemisphærerne såvel fortil 

 som bagtil. Den dy be fissura Sylvii har allerede her an tåget 

 sin buede form, viser sine karakteristiske processus, nemlig ante- 

 rior og posterior med en opad og bagtil gående processus accumi- 

 nis . Ramns anterior (R. a.) viser imidlertid fortil en eiendommelig- 

 hed, som man gjenfinder ikke alene på hjerner af kalve og voxne 

 kjør, men også hos fåret og gjeden og antilopen. Den kan vist- 

 nok hænge sammen med fissura præsylvia (Cervus) og kan nærme 

 sig mer og mindre sit forreste parti til fiss. rhinalis, men altid 

 finder man den dybe, egentlige fortsættelse af ramus 

 anterior (fig. 16, fa og dennes fortsættelse opad) at bøie 

 sig opad og fortil, så at den løber et lidet stykke parallelt 

 med fiss. præsylvia (f. pr.). 



Ved dette fissursystem er nu lnsularpartiet som tidligere 

 omtalt adskilt fra de omgivende og ovenfor liggende hemisphær- 

 partier, og ved at udvide denne sylviske spalte finder man det 

 trekantet langstrakte med små vindinger forsynede insularparti, 

 der har form af 'en forfra bagtil forløbende triangulær gyrus, 

 med basis langs fiss. rhin. ant. & post, og med apex opad i 

 dybden af processus acuminis fiss. Sylvii. Fortil er insula ad- 

 skilt fra fiss. præsylvia ved en mer eller mindre skjult over- 

 gangsvinding, der skiller denne sidste „hovedfure" fra processus 

 ant. fissuræ Sylvii. Bagtil er processus posterior og den sidst- 

 nævnte fissur i dybden ved insularpartiets bagre overgangsvin- 

 ding adskilt fra fissura rhin. post. Grændsen opad mod det 

 halvt tildækkede hemisphærparti er tilsyneladende meget skarp. 

 Løfter man imidlertid de lappeformede rænder tilside, finder 

 man opad og bagtil en mer eller mindre udpræget overgangs- 

 vinding, der i det postfoetale liv viser sig endnu mere fremtræ- 

 dende og delvis efterfølges af andre vindinger. Den hele lobus 

 centralis eller insularparti, der først skilte sig så skarpt fra de 

 fremvæltende hemisphærrænder, er således kun halvt tildækket 



