G2 



GUSTAV A. GULDBEKG. 



[No. 7. 



divergerer, ser man et lidet triangulært parti af insula ubedæk- 

 ket. Processns aen mi nis er meget lang og har en opad og bag- 

 til gående retning. 



Tager man nu friske hjerner og åbner det sylviske fissur- 

 system, ligger insidarpartiet frit i dagen. I modsætning til, hvad 

 vi har seet hos de drøvtyggende Artiodactyla, ligger nemlig her 

 den storste del af insula bedækket. 



Selve insula frembyder sig som en langstrakt fortil afsmal- 

 nende gyrus, der bagtil ved en overgangsvinding hænger sammen 

 med den lidet udviklede bagerste „dæklap" af hemisphærens tem- 

 poralparti, fortil går insula som en smalere vinding over i den 

 forreste hjernevinding, som lateralt begrændses af fissura præ- 

 sylvia. Derved adskiller den sig betydeligt fra de hos de cavi- 

 corne Artiodactyler skildrede forholde. 



Den storste del af insularpartiet skjules af den forreste 

 „dæklap", som er beliggende mellem processus acuminis fissuræ 

 Sylvii og den for nævnte fissura præsylvia. På denne mægtige 

 forreste dæklaps indside linder man også små furer med mellem- 

 liggende vindingsdrag. Man skulde nu være fristet til at anse 

 den som præsylvia opforte forreste fissur for ikke at være ho- 

 molog med den tilsvarende hos Buminantia, men derimod meget 

 mere homolog med den forreste opstigende del af processus an- 

 terior fissuræ Sylvii, da den jo begrændser insula r s forreste dæk- 

 lap. Dens forhold og beliggenhed til andre hjernefurer på con- 

 vexiteten modsiger imidlertid på det bestemteste denne opfat- 

 ning, og betragter man nu nøiere denne forreste dæklaps indre 

 flade, finder man i virkeligheden på det sted, hvor den gyriforme 

 insula er smalest, en tværg ående fure, der afgrændser på en 

 måde dæklappen fortil, men når ikke helt ud til sammes rand. 

 Jeg er tilboielig til at tro, at denne rudimentære fure er homo- 

 log med den hos Ruminantia beskrevne forreste opadstigende del 

 af processus anterior fissuræ Sylvii. 



Når man sammenholder de hos mennesket skildrede for- 

 holde af insula med de hos Artiodactyla fremstillede, tør vi ikke 

 være i tvil om, at der her foreligger homologe hjernepartier. 



