1894.] 



DE KVARTÆRE KLIMAT- SKIFTER. 



27 



frembragte kulde vilde indvirke på England og dække the 

 Grampians med evig sne." ( Wallace.) 



Vi har oftere i denne kritik fåt se, hvor vanskeligt det er 

 at følge de fulde meteorologiske konsekvenser av ændringer i de 

 bestående forhold. Vi kan heller ikke her være så raske til at 

 sige, hvad der „næsten sikkert" vilde følge av en sådan landbro. 

 Det vilde bli et vidtløftigt arbeide at diskutere dette meteoro- 

 logiske spørsmål med tilbørlig fuldstændighet. Dette kan imid- 

 lertid neppe være nødvendig her; det er tilstrækkeligt at holde 

 sig til mere almin delige forhold. 



Det falder da straks i øinene, at kulden fra den skandina- 

 viske indlandsis, som efter Wallace skulde indvirke på England, 

 dog vel ikke kunde ha strakt sin indflydelse helt til Island 

 og endnu mindre til Nordamerika, hvor man efter alle geologiske 

 kendemerker har havt sin istid samtidig med Europa. For selve 

 landbroen kunde umulig ha frembragt nogen kold periode i 

 Amerika. Tvertimot — den vilde stængt ute den kolde øst- 

 grønlandske havstrøm, der bidrar så betydelig til at avkøle 

 havet ned til Newfoundland, og Nordatlanterhavet selv måtte 

 steget i temperatur, når det ikke avgav så meget av sin varme 

 gennem Færø-gapet. Landbroen kan således i hvertfald ikke 

 forklare den nordamerikanske istid. Og sålænge en teori for 

 den europæiske istid ikke tillike forklarer den amerikanske, 

 sålænge er den uantagelig. Klimatskifternes rytme i de to 

 tvers overfor hinanden liggende atlantiske verdensdele er så 

 ens, åt de nødvendigvis må ha samme årsak. Og omvendt kan 

 man sige: har man fundet årsaken til de amerikanske is- 

 tider — som altså ikke er landbroen — behøver man ikke at 

 søke efter nogen anden for Europas. 



Dette er et så at sige negativt bevis mot denne geografiske 

 hypotese om landbroen som årsak til istiden. Geologien gir os 

 imidlertid også et positivt, som mærkværdig nok stadig blir 

 overset. De talrige plantefund på Island og Grønland knytter 

 den tersiære flora i Europa på det nøieste sammen med den 

 amerikanske. Så sandt som overhovedet den omtalte landbro 

 har eksisteret, var det dengang, da denna flora spredte sig til 



