1894.1 



DE KVARTÆRE KLIMAT- SKIFTER. 



35 



delingen av hav og land. Men med Croll kan man si her, som 

 overhovedet når der er tale om sådanne geografiske ændringer, 

 at spersmålet ikke er, om der Jean tænkes forandringer tilstræk- 

 kelige hertil, men om det kan bevises, at der virkelig har ind- 

 trådt slike forandringer. Og i hvert fald efter istiden kan man 

 tvertom bestemt sige, at det bevislig ikke har været tilfældet. 

 Så Wallaces variant om at motsat årstid i solfjerne ikke vilde 

 kunne ophæve istiderne, stemmer ikke alene dårlig med teoriens 

 grundtanke, men også med iakttagelserne. — Igrunden skulde 

 man altså havt mærker efter 4 — 500 istider i 10 millioner år 

 istedet for de 4 — 5, man har kunnet finde antydninger til spredt 

 rundt især på temmelig sydlige bredder — og et tilsvarende 

 antal glaciale lag istedet for den fuldstændige mangel i Spitz- 

 bergens og Grønlands lagfølge. 



Viser den geologiske lagfølge i det hele både i sit petro- 

 grafiske forhold og ved den jevne biologiske utvikling gennem 

 særdeles lange tidsrum sig så fuldstændig forskellig fra, hvad 

 teorien måtte medføre, så er det i like høi grad tilfældet med 

 mærkerne efter den sidste store klimatændring, istiden. Disse er 

 nu så grundig studeret, at man kan gå ut fra, at de store træk 

 av den kvartære historie er sikkert fastslåt. Og ved at sammen- 

 ligne det således virkelig indtrådte med, hvad teorien fordrer, 

 vil man kunne prøve endog de særskilte varianter av excentrici- 

 tets-teorien nøiere. 



Det gælder da først og fremst, at heller ikke for række- 

 følgen i kvartærtidens klimatændringer passer excentricitetens 

 virkelige ændringer i det tidsrum, det tilnærmelsesvis kan være 

 tale om. Vistnok kan man finde ut i excentricitets-kurven to 

 eller tre høie punkter, der kunde forklare de to eller, som nogle 

 mener, tre kvartære • istider. Men det er da kun ved at holde 

 på Wallaces med excentricitets-teoriens grundtanke så litet 

 stemmende mening, at en istid holdt ut gennem en hel periode 

 av hoi excentricitet, trods årstiderne skiftede meil em solfjerne 

 og solnære. Ti så talrige vekslinger av glaciale og interglaciale 

 perioder, som en klimatveksling med jevndøgnslinjens rundgang 

 i 21,000 år måtte gi, måtte nødvendigvis ha været mærkbar i 



3* 



