38 



ANDR. M. HANSEN. 



[No. 7. 



Vi kommer endelig til de geografiske varianter av excentri- 

 citets-teorien. For disses vedkommende har jeg allerede i det 

 foregående vist, hvor litet de geologiske mærker på klimat- 

 ændringerne stemmer. Den nordatlantiske landbro eksisterede 

 efter floraens vidnesbyrd likesåvel under den varme tersiærtid 

 som under istidens begyndelse, kan altså ikke gi forklaringen til 

 nogen enkelt av klimatændringerne. 



De geologiske iakttagelser tillater heller ikke at anta omlæg- 

 ning av hav og land eller hævninger og sænkninger av den art 

 eller tilnærmelsesvis i den utstrækning, som Lyells forklaringer 

 fordrer. 



For ingen variant av excentricitets-teorien lykkes det altså 

 at få en blot nogenlunde overensstemmelse istand mellem teo- 

 riens nødvendige konsekvenser og iakttagelserne — hverken den 

 direkte solfengsteori, havstrøms- eller landændrings-teorierne. 



Vi har set, at på meteorologisk grund slår teorierne hin- 

 auden gensidig så temmelig ihjel. De geologiske fakta stemmer 

 ikke. Vi har videre set, at om naturkræfterne tildels virkelig 

 arbeidede, som teorierne fordrede kvalitativt, så vilde utslaget 

 kvantitativt bli yterst ubetydeligt i sammenligning med det, som 

 skulde forklares. 



Excentricitets-teorierne viser sig således på alle punkter ubru- 

 kelige som forklaring av istiderne og av det varme tersiære klimat 

 i polarlandene. 



Men er vi således nåd frem til det resultat, at de store 

 klimatskifter i kvartærtiden ikke kan forklares ved de teorier, 

 som hittil synes at ha vundet størst tilslutning, vil vi også 

 ha vundet en optatning av at man vel neppe beholder 

 anden forklaring tilbake end den gamle nærliggende, at anta 

 ændringer i polens geografiske sted. Selv om også denne for- 

 klaring støter på vanskeligheter, vil man straks se, at man her 

 har en faktor at regne med, der ikke alene kvalitativt vil kunne 

 forklare fænomenerne, men som i kvantitativ henseende er den 

 eneste mulige. 



