1894.] PLANTEGEOGRAFISKE UNDERSØGELSER. 



13 



lille holme og anfører som grund til, at skogen her har været 

 fredet, at man ansaa holmen for et helligt sted, beboet af de 

 underjordiske (1. c. II. 436). Ogsaa inde i vikerne paa østsiden 

 er der fleresteds smukke løvskoge, saaledes ved Aspevik og 

 Aurvaagli, men især ved Lekanger, fremdeles i Kleppebygden 

 og ved Jesaak samt ved Voldnes (smuk samling af svartor). 

 Ogsaa paa sydsiden paa Skredestranden er der nogle løvskog- 

 partier, saaledes ved Oksevik og Aarvik og specielt paa kalken 

 ved Indre, Søvde samt paa vestsiden inde i vikerne, særlig paa 

 nordsiden af Gursken. Fra det indre af øen skal blot specielt 

 nævnes birkelierne i Sædalen. Særlig fæster opmerksomheden 

 sig dog ved forekomsten af furu paa et par steder paa øens 

 vestkant, nemlig mellem Myrvaag og Djupvik (og i de nær- 

 liggende smaadale Hogsetdalen og Stemmedalen) samt i Kleppe- 

 bygden, hvor den danner smaaskoge, de eneste levende rester, 

 man har af furu paa hele ydre Søndmøre. I torvmyrene finder 

 man derimod paa alle øer fuiurødder afvekslende med rester af 

 løvtrær, især hassel, et vidnesbyrd om, at øerne under andre 

 klimatiske forhold har været skogbevoksede. Træløsheden ud- 

 merker endnu mere Statlandet. Inde i vikerne paa udsiden har 

 man vanskelig for at finde endog det mindste skud af løvtrær 

 (nogle smaa skud af hassel i en ur ved Hoddevik). Kun i 

 Mørkedalen speiler et og andet kroget. birketræ sig i smaavan- 

 dene. Først naar man naar Selje prestegaard inderst inde paa 

 udsiden, træffer man en smuk løvskog .klædende fjeldsiden i en 

 halvkreds ovenfor prestegaarden og kirken. Det er ikke nogen 

 tilfældighed dette, at man finder de smukkeste skoge paa disse 

 kanter ved prestegaardene. Her har man i flere slægtled fre- 

 det skogen mod uforstandig hugst og mod smaafæet. Endnu 

 vilde man utvilsomt mangesteds paa gunstige lokaliteter paa 

 øernes indside ved plantning og fredning kunne fremelske løv- 

 skoge, fortrængende eneren og det ensformige lyngtæppe. Om- 

 tales kan i denne forbindelse beplantningen af Ertsholmen ved 

 Selje prestegaard, hvor der først af presten Landmark, seuere 

 af staten er plantet ei blot løvtrær, men ogsaa bartrær, der 



