CHRISTIANIA VIDENSK.-SELSK. FORHANDL. 1 8 7 7. NO. 7. 



5 



En anden Støtte for min Conjectur formener jeg at linde i 

 Beskrivelsen over en Gravhøi, som i Aaret 1839 blev aabnet og 

 undersøgt paa Gaarden Kro, beliggende paa østre Bukken i Ry- 

 fylke. Rundt om Høiens Fod var der Aabninger, dannede af to ^ 

 store Stene, hvorover var lagt en Helle. Disse, heder det i Be- 

 skrivelsen, „have i et senere Old tjent som Gjennemgange for 

 Oddere, der have boet i Høiens Indre og have tidt været seete 

 at gaa ind paa den ene og at komme ud paa den anden Side af 

 Høien". I det store Centralkammer, som var anbragt paa Høiens 

 Bund, fandtes et Hovedben og en Kjæve af en Odder, og „trods 

 al Eftersøgning og Gjennemrodning af den bløde og noget fugtige 

 Muld, der dannede Bunden og som igjen hvilede paa et Lerlag, har 

 ikke det mindste Fund , paa de omtalte Odderben nær , vist 

 sig".0 



Nu antager Neumann, at de nævnte Ben vare Levninger af en af 

 de Oddere, som efter hans Mening beboede Høien, og at den var død 

 i sin Bolig. Men der er to Grunde, som gjøre hans Mening herom 

 uantagelig. For det første hyggede man i Oldtiden Gravkammerne 

 saa tætte, at intet Dyr af en Oters Størrelse kunde trænge der- 

 ind. Da de sædvanligen hyggedes af utilhugne Stene, blev der 

 mellem de større Stene Aabninger, som man tilstoppede med min- 

 dre Stene, og s-elv de mindre Aabninger lukkedes med Stensplinter. 

 I et saadant Kammer vilde en Oter umuligt kunne trænge ind.^) 

 For det andet maatte en død Oters samtlige Ben være fundne 

 sammen, dersom den der var død. Vare derimod de to Ben ind- 

 lagt af Menneskehænder, da er det let forklarligt, at ei de øvrige 

 Ben fandtes; thi det var oftest Tilfælde, at Afdødes Reliquier kun 

 for en Del anbragtes i Gravhøienes Indre; og at dette ogsaa fandt 

 Sted med Ben af Dyr, sees af ovenanførte Gravhøi paa Aak i 



') Beskrivelsen er af Biskop Neumann, leveret i Urda III. B. S. 94 flg. 



^) De Render, sona fra Peripherien gaa ind i Retning mod Gravkammeret i flere 



Gravhauge, udmunde ikke i Gravkammeret, men ende ved dettes Ydervæg. Paa 



denne Vei kunde altsaa heller ingen Oter komme ind, 



